Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] через свого представника - адвоката Скринник А.В., звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», правонаступником якого є Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» (далі - ДП «ВКІ»), про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати. В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] з 16.11.2011 працював на посаді заступника директора у Державному підприємстві «Фінансування інфраструктурних проектів» (далі - ДП «ФІНІНПРО»). Наказом ДП «ФІНІНПРО» №318-к від 06.08.2021 [PERSON] було звільнено з посади заступника директора ДП «ФІНІНПРО» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. У порушення ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення 06.08.2021 не здійснив повного розрахунку з позивачем, а саме: не виплатив винагороду за вислугу років за 2020 рік та за січень-липень 2021 року у загальному розмірі 605 625,00 грн. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі №756/5323/22 позов [PERSON] до ДП «ФІНІНПРО» задоволено, стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороду за вислугу років за 2020 рік у розмірі 382 500,00 грн., винагороду за вислугу років за період з 01.01.2021 року по 06.08.2021 року у розмірі 334 687,50 грн., а всього 717 187,50 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 31.03.2023 зменшено розмір стягнутої з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороди за вислугу років за період з 01.01.2021 по 06.08.2021 з 334 687,50 грн. до 223 125,00 грн. та стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороду за вислугу років у розмірі 605 625,00 грн. В решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28.06.2023 по справі № 756/5323/22 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.10.2022 у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова Київського апеляційного суду від 31.01.2023 залишені без змін. При цьому, судами при розгляді справи встановлено факт бездіяльності відповідача, пов`язаної з невиплатою винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки як частини заробітної плати позивача. На виконання судових рішень ДП «ФІНІНПРО» здійснило виплату належної [PERSON] винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки лише 13.07.2023. Відповідачем на користь позивача виплачена сума 605 625,00 грн. (за вирахуванням податків та зборів, фактично сплачено 487 528,12 грн.). Тобто, у період з 07.08.2021 по 13.07.2023 з вини відповідача мала місце затримка у виплаті [PERSON] винагороди за вислугу років, яка є складовою частиною його заробітної плати. [PERSON] , будучи звільненим з ДП «ФІНІНПРО», у вересні 2023 року звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДП «ФІНІНПРО» про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні саме у зв`язку з невиплатою винагороди за вислугу років у день звільнення позивача 06.08.2021 (справа №756/12798/23). На даний час провадження у справі зупинено. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (справа №752/22255/21). Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19.12.2023 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі. Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.12.2023 скасовано, поновлено [PERSON] на роботі у ДП «ФІНІНПРО». Тривалий час відповідач не виконував рішення суду про поновлення позивача на роботі, і лише 11.06.2025 [PERSON] поновлено на роботі у ДП «ФІНІНПРО» на підставі рішення суду у справі №752/22255/21, ознайомивши позивача з наказом №238-к від 02 вересня 2024 року лише 11.06.2025. До цього дня відповідач не повідомляв [PERSON] про наявність наказу №238-к від 02 вересня 2024 року, а позивачу не було відомо про прийняття такого наказу. Отже, у період з 06 серпня 2021 року по 11 червня 2025 року [PERSON] мав статус особи, звільненої з ДП «ФІНІНПРО», і наслідки несвоєчасної виплати винагороди за вислугу років підпадали під правове регулювання ст.117 КЗпП України. Натомість, починаючи з 11.06.2025 (день поновлення позивача) наслідки несвоєчасної виплати винагороди за вислугу років підпадають під правове регулювання Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Заявлення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у межах справи №756/12798/23 неможливе, оскільки це є одночасною зміною підстав і предмету позову, а тому виникла необхідність у поданні даного позову до суду про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату доходу - винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки, які були стягнуті за судовим рішенням у справі №756/5323/22. При цьому, строк позовної давності для такої вимоги почав свій перебіг саме з 12.06.2025, тобто з наступного дня після фактичного поновлення [PERSON] на роботі. Враховуючи період затримки виплати винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки у розмірі 605 625,00 грн. з 06.08.2021 по 13.07.2023, з урахуванням індексів інфляції за період вересень 2021 року - червень 2023 року, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 218 933,40 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою судді від 17.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 06.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач ще 07.08.2021 дізнався про порушення свого права, яке полягало у невиплаті йому винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки у день звільнення 06.08.2021, а отже перебіг строку позовної давності розпочався саме з 07.08.2021. Крім того, 31.03.2023, у день ухвалення постанови Київським апеляційним судом у справі №756/5323/22, позивач також дізнався про конкретну суму, яка підлягала виплаті на його користь з боку відповідача, проте з даним позовом звернувся лише у вересні 2025 року. 13.10.2025 представником позивача подана відповідь на відзив, у якій представник з приводу строку позовної давності зазначила, що у період з 06.08.2021 по 11.06.2025 [PERSON] мав статус особи, звільненої з ДП «ФІНІНПРО», а отже у цей період наслідки несвоєчасної виплати позивачу винагороди за вислугу років підпадали під правове регулювання ст.117 КЗпП України. Враховуючи, що проведення остаточного розрахунку відповідача з позивачем відбулося 13.07.2023, позивач у вересні 2023 року, тобто у межах тримісячного строку позовної давності, звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Проте, починаючи з 11.06.2025 (день поновлення позивача на роботі) наслідки несвоєчасної виплати винагороди за вислугу років підпадають під правове регулювання Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». До моменту поновлення [PERSON] на роботі були відсутні правові підстави для заявлення даного позову, адже позивач мав статус звільненої особи і захист його прав регулювався іншими правовими нормами. У зв`язку з наведеним строк позовної давності щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу винагороди за вислугу років почав свій перебіг лише з 12.06.2025, тобто з наступного дня після фактичного поновлення [PERSON] на роботі. Оскільки даний позов поданий до суду 11.09.2025 строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивачем не пропущений. У разі, якщо суд дійде висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, просила визнати поважними причини такого пропуску з наступних підстав: 1) врахувати, що до 12.06.2025 [PERSON] мав статус звільненої особи, а тому не мав правових підстав заявляти позов про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою на підставі статей 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; 2) про захист своїх прав, пов`язаних із несвоєчасною виплатою винагороди за вислугу років первісно заявив протягом трьох місяців з моменту проведення відповідачем фактичного розрахунку, звернувшись із позовом до Оболонського районного суду м.Києва про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки перебував в статусі звільненої особи. 20.10.2025 представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, обгрунтовуючи це тим, що з часу ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 31.03.2023 по справі №756/5323/22, якою було встановлено порушення строків виплати позивачу винагороди за вислугу років, останній не тільки знав про порушення свого права, яке полягало у невиплаті йому винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки, але й знав конкретну суму, яку йому повинні були виплатити. Станом на 13.07.2023 позивач вже дізнався про поновлення свого права на виплату йому винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки, а також і про те, скільки часу тривало порушення строків її виплати, а отже ще до дня поновлення позивача на роботі 02.09.2024 були наявні правові підстави для звернення до суду з даним позовом. Також зазначив, що статус звільненої особи ніяким чином не пов`язаний з правом на звернення до суду з вимогою про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яке регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому право позивача звернутися до суду з такими вимогами жодним чином не пов`язане з моментом поновлення позивача на роботі. 29.10.2025 представником позивача подані письмові пояснення у справі, у яких представник наполягала на тому, що фактично позивача було поновлено на роботі 11.06.2025, коли відповідний наказ № 238-к від 02.09.2024 був доведений до відома [PERSON] . Щодо строку позовної давності зазначила, що строки, визначені ст. 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину, тобто до 30.06.2023 включно. Про порушення своїх прав, пов`язаних з несвоєчасною виплатою винагороди за вислугу років, яка є частиною заробітної плати, позивач заявив вчасно протягом трьох місяців з моменту, як відповідач провів з ним повний розрахунок, звернувшись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позивача 11.06.2025 поновили на роботі, раніше обраний спосіб захисту порушеного права не може бути застосований до особи, яка перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Оскільки позивач побавлений можливості одночасно змінити предмет та підставу позову у межах справи № 756/12798/23, він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 06.01.2026, залучено до участі у справі правонаступника відповідача Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» - Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, зазначених у поданих нею заявах по суті та письмових поясненнях. Просила поновити строк позовної давності. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, пояснила, що позивач безпідставно пов`язує початок перебігу строку позовної давності із зміною свого статусу (поновленням на роботі), вважаючи, що до цього часу його вимоги підпадали під регулювання лише ст. 117 КЗпП України (як звільненої особи), а після поновлення - під регулювання Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Проте, поновлення позивача на роботі не змінює того факту, що раніше вже існувала заборгованість по заробітній платі, яка була погашена 13.07.2023 і саме ця обставина є юридичним фактом, з яким вказаний закон пов`язує право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати. Подання нового позову замість використання процесуальних механізмів у вже відкритій справі виглядає як спроба обійти обмеження на зміну підстави та предмета позову. Основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Дата ознайомлення з наказом про поновлення на роботі (11.06.2025) не впливає ні на факт затримки виплати позивачу винагороди у 2021-2023 роках, ні на факт її погашення 13.07.2023, а тому не може вважатися моментом початку обчислення перебігу строку позовної давності у даній справі. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 16 листопада 2011 року працював в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на посаді заступника директора. Наказом ДП «ФІНІПРО» від 06 серпня 2021 року № 318-к [PERSON] звільнено 06 серпня 2021 року з займаної посади - заступника директора ДП «ФІНІПРО» у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі №756/5323/22 позов [PERSON] до ДП «ФІНІНПРО» задоволено, стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороду за вислугу років за 2020 рік у розмірі 382 500,00 грн., винагороду за вислугу років за період з 01.01.2021 року по 06.08.2021 року у розмірі 334 687,50 грн., а всього 717 187,50 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 31.03.2023 зменшено розмір стягнутої з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороди за вислугу років за період з 01.01.2021 по 06.08.2021 з 334 687,50 грн. до 223 125,00 грн., стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] винагороду за вислугу років у розмірі 605 625,00 грн. В решті рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05.10.2022 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28.06.2023 по справі № 756/5323/22 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.10.2022 у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова Київського апеляційного суду від 31.01.2023 залишені без змін. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанції під час розгляду даної справи встановлено, що ДП «ФІНІНПРО» безпідставно не виплатило [PERSON] винагороду за вислугу років за 2020 рік та за період з 01 січня 2021 року до дати його звільнення - 06 серпня 2021 року, яка передбачена колективним договором підприємства, а також те, що така винагорода повинна виплачуватися працівникам щороку, не є одноразовою виплатою та її виплата не залежить від рішення керівництва чи фінансової спроможності підприємства. На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не потребують доказування під час розгляду даної справи. На виконання судових рішень у справі № 756/5323/22 ДП «ФІНІНПРО» 13.07.2023 здійснило виплату належної [PERSON] винагороди за вислугу років за 2020-2021 роки у розмірі 605 625,00 грн. Після утримання встановлених законом податків та обов`язкових платежів фактично позивачу було виплачено винагороду у розмірі 487 528,12 грн., що визнається сторонами та підтверджується квитанцією із застосунку Ощад 24. Тобто, у період з 07.08.2021 по 13.07.2023 з вини відповідача мала місце затримка у виплаті [PERSON] винагороди за вислугу років, яка є складовою частиною його заробітної плати. У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДП «ФІНІНПРО» про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою винагороди за вислугу років у день звільнення позивача 06.08.2021 (справа №756/12798/23). На даний час провадження у справі зупинено. Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 у справі №752/22255/21 [PERSON] поновлено на посаді заступника директора Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» з 06 серпня 2021 року. Стягнуто з ДП «ФІНІНПРО» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 708 529,28 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані окремо, та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. 02.09.2024 на виконання постанови Київського апеляційного суду від 10.07.2024 у справі №752/22255/21 директором ДП «ФІНІНПРО» Журавльовим Ю. виданий наказ №238-к Про поновлення на роботі [PERSON] з 06 серпня 2021 року, з яким останній ознайомився 11.06.2025. За Наказом № 202-к від 11.06.2025, виданим головою комісії з реорганізації ДП «ФІНІНПРО» [PERSON] , з яким ознайомлений [PERSON] , з 11.06.2025 останній приступив до виконання своїх посадових обов`язків на посаді заступника директора ДП «ФІНІНПРО» впродовж робочого часу, визначеного Регламентом підприємства, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією та даним наказом. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтею другою Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Відповідно до ст. 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі ст. 4 Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159). Порядок № 159 не містить будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від способу виплати сум доходу - в добровільному чи судовому порядку. Згідно з пунктами 2 та 3 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезечення). Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Таким чином, оскільки станом на день звільнення з роботи 06.08.2021 ДП «ФІНІНПРО» не провело виплату всіх належних [PERSON] сум, а саме: не виплатило винагороду за вислугу років за 2020 рік та за період з 01.01.2021 до 06.08.2021 у розмірі 605 625,00 грн., і лише на виконання судових рішень фактично виплатило вказану суму 13.07.2023, вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 06.08.2021 по 13.07.2023 є обгрунтованими. Щодо розміру компенсації втрати частини заробітної плати за вказаний період суд зазначає таке. Обчислення компенсації втрати частини доходів за формулою, що міститься у Порядку № 159, здійснюється на основі так званої «чистої» заробітної плати, яка вже не включає в себе сум, що підлягали відрахуванню на сплату податків і обов`язкових платежів. Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що після утримання встановлених законом податків та обов`язкових платежів фактично позивачу було виплачено винагороду за вислугу років у розмірі 487 528,12 грн. Таким чином, суд не погоджується з розрахунком, наведеним представником позивача, та здійснивши власний розрахунок, враховуючи індекси споживчих цін (індекси інфляції) за період з вересня 2021 року по червень 2023 року, суд дійшов висновку про те, що розмір компенсації втрати частини заробітної плати позивача у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 06.08.2021 по 13.07.2023 становить 180 872,93 грн., виходячи з такого розрахунку: 487 528,12 грн.*37,10%:100%. Разом з тим, перевіряючи дотримання [PERSON] строку звернення до суду з вказаним трудовим спором, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Згідно зі ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд (постанови Верховного Суду від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 тощо). У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), від 22 січня 2025 року у справі №757/5467/21 (провадження № 61-15004св24). Установлено, що позивача було звільнено з посади 06.08.2021, проте роботодавцем не здійснено виплату всіх належних [PERSON] сум, а саме: не виплачено винагороду за вислугу років за 2020 рік та за період з 01.01.2021 до 06.08.2021. Вказана винагорода за вислугу років у розмірі 605 625,00 грн. стягнута за судовими рішеннями, які набрали законної сили, та фактично виплачена ДП «ФІНІНПРО» позивачу 13.07.2023. Із вказаною позовною заявою до суду [PERSON] звернувся 11.09.2025. Таким чином, судом встановлено, що саме починаючи з 13.07.2023 у позивача виникло право на захист порушеного права, тобто з моменту виплати йому на виконання судових рішень винагороди за вислугу років, проте з позовом про компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати позивач звернувся лише у вересні 2025 року, тобто більше ніж через два роки після виплати належного йому доходу. На переконання суду, сторона позивача не надала доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом. Суд відхиляє доводи представника позивача в обгрунтування поновлення строку звернення до суду із даними позовними вимогами, які зводяться до того, що до 11.06.2025 (дня поновлення [PERSON] на роботі) позивач мав статус звільненої особи і не мав правових підстав для звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації втрати частини доходу на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а мав право на захист своїх порушених прав, пов`язаних з несвоєчасною виплатою винагороди за вислугу років, лише шляхом звернення до суду з позовом на підставі ст. 117 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яким і скористався, звернувшись з таким позовом у строк, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Такі твердження сторони позивача є помилковими та не грунтуються на законі, оскільки компенсація втрати частини доходу працівником у зв`язку з порушенням строку його виплати на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» має компенсаційний (відшкодувальний) характер, спрямована на захист доходу від інфляції, тобто від знецінення доходу внаслідок інфляції (зростання цін на товари та послуги), та виплачується незалежно від вини роботодавця. Основною умовою для її виплати є порушення строків виплати доходів та їх виплата без урахування такого знецінення внаслідок інфляції. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення; є заходом цивільно-правової відповідальності роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні, спрямованим на відновлення майнової сфери колишнього працівника. Тож, компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, що є предметом розгляду у даній справі, та компенсація, передбачена ст. 117 КЗпП України, є різними за своєю правовою природою та не є взаємовиключними. Право особи на звернення до суду з позовом про стягнення компенсації на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» жодним чином не пов`язане з тим, чи звільнена дана особа, чи продовжує працювати. Доводи сторони позивача грунтуються лише на власному помилковому тлумаченні норм чинного трудового законодавства та не можуть бути поважними причинами для поновлення встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку. Доказів того, що позивач не мав реальної можливості звернутися з цим позовом у межах строку, визначеного законом, останній суду не надав. Суд також відхиляє посилання представника позивача для обрахування строку позовної давності на те, що строки, визначені ст. 233 КЗпП України, продовжувалися на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який діяв в Україні у період з 12.03.2020 до 01.07.2023, оскільки відлік строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом розпочався з 14.07.2023, тобто вже після закінчення строку дії карантину, а отже жодним чином не впливають на обрахування строку позовної давності у цій справі. Суд зауважує, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі. Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності. Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень … Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства, §§ 51-52). Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Врахувавши наведені обставини та положення статті 233 КЗпП України, які є імперативними та передбачають конкретний строк звернення до суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з пропуском ним строку звернення до суду за вирішенням цього трудового спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed