Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

25 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 27 серпня 2022 року перебуває у шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що причиною звернення до суду із вимогою про розірвання шлюбу є те, що подружжя почали проживати окремо, спільним побутом не пов`язані, шлюбних стосунків не підтримують. Сторони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, що причинило між ними повне непорозуміння. На даний час кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, а шлюб носить виключно формальний характер. Вважає, що примирення є неможливим, адже це суперечите її інтересам. Від того моменту, як [PERSON] завагітніла сином, відповідач не цікавився ні станом здоров`ям дитини, ні перебігом вагітності, ані життям сина після того, як він народився. З дитиною [PERSON] ніколи не бачився, жодного бажання зустрітися не виявляв. Малолітній [PERSON] повністю перебуває на утриманні та вихованні матері. Позивач офіційно не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку. Відповідач не утримує фінансово сім`ю та не бере участі в матеріальному забезпеченні дитини. Натомість є молодою, здоровою людиною, офіційно працевлаштований на посаді вчителя, що дозволяє йому належно виконувати свій обов`язок матеріального забезпечення дитини. Тому [PERSON] просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, залишити малолітнього сина проживати з нею та стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 29 грудня 2025 року було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивачка в судове засідання не з`явилася. Її представник, адвокат Буряк О.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні щодо розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю не заперечував. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини заперечив, та вказав, що дитина не його і ним подано позов про оспорювання батьківства. Заслухавши позицію сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що 27 серпня 2022 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Коломийському відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Після укладення шлюбу прізвище дружини - " [PERSON] ". Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] . Згідно ухвали від 14 лютого 2024 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу закрито. Згідно витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може мати місце, а право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя неможливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивачки і вона бажає його розірвати, враховуючи відсутність перешкод, передбачених статтею 110 СК України, беручи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач не просила після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище, суд залишає її прізвище без змін. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 160 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктами 4, 14 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. У випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. В постанові від 15.01.2020р. по справі № 200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. В ході розгляду даної справи, судом не було встановлено наявність спору щодо того з ким із сторін буде проживати спільна малолітня дитина, а тому суд вважає за можливе залишити [PERSON] проживати разом з матір`ю, як про те просила позивач та не заперечував відповідач. Щодо вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що [PERSON] за звітний 2025 рік отримала доходи в розмірі 80 000 грн. Згідно повідомлення Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 15.12.2025 року встнановлено, що згілно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 15.12.2025 на імя [PERSON] , [INFO] , зареєстровано 06.02.2020 року автомобіль марки OPELVECTRA1990 року випуску д.н.з. [NUMBER] . Вартість на час придбання становила 8 200 грн. За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач є власником земельної ділянки площею 0,25 га та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді № 2194827 від 30.12.2025 року про отримані доходи та утримані податки вбачається, що [PERSON] працевлаштований в відділі освіти, молодіжної політики та спорту Заболотівської селищної ради та отримує доходи у вигляді заробітної плати, розмір якої становив: за травень 2025 року - 20 295, 94 грн, червень 2025 року- 45 645,14 грн, за серпень 2025 року - 19 456,36 грн, вересень 2025 року - 24 801,75 грн. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Згідно ст.. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2025р.» установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2 817 гривень. Звертаючись до суду, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на дитину в твердій грошовій сумі 5 000 грн щомісячно. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі відповідач, заперечував проти позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини, оскільки вважає, що дитина не його та в суді розглядається справа за його позовом про оспорювання батьківства. Згідно з ч. 1 ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Сам факт подання позову про оспорення батьківства не звільняє особу від обов`язку утримувати дитину, поки батьківство не спростоване судом. Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, взявши до уваги докази, які підтверджують матеріальний стан відповідача та дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачем, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] слід стягнути аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимогст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача 1 211,40 грн судового збору, що сплачений позивачем при зверненні до суду оскільки позов задоволено. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Крім того, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: Договір про надання правничої допомоги від 11 грудня 2025 року, Акт прийому-передачі наданих послуг від 28 січня 2026 року на суму 9 500,00 грн., з яких за складання позовної заяви 6 000,00 грн, надання правничої консультації 1 000,00 грн, підготовка адвокатського запиту (2) 500,00 грн, участь у судовому засіданні 1 500,00 грн та платіжні інструкції про сплату позивачкою вказаних витрат на зазначену суму. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Враховуючи вищенаведене, дослідивши надані представником позивача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 500,00 грн є цілком співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з положень вищевказаної норми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved