Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Донецький обласний центр занятості звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на свою користь незаконно отриману допомогу по безробіттю у розмірі 10917, 19 грн та судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до Костянтинівського міського центру зайнятості через мобільний додаток порталу Дія з заявою про надання статусу безробітного. Власним підписом засвідчив, що він не є студентом денної форми навчання та не перебуває трудових відносинах, а також підтверджує правильність і повноту наданих даних. Відповідач перебував на обліку в Центрі зайнятості з 04.10.2024 по 09.12.2024. При верифікації даних встановлено, що відповідач під час перебування на обліку у центрі зайнятості навчався за денною формою. Позивач вказує, що така особа відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» належить до зайнятого населення та не відповідає статусу безробітного. У період перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітний відповідачу виплачена допомога по безробіттю у сумі 10917, 19 грн. У зв`язку з чим позивач, просить стягнути з відповідача отриману суму допомоги по безробіттю. Ухвалою від 02.06.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений у порядку спрощеного провадження з повідомленням викликом сторін. Відповідач не скористався правом на відзив, будь-яких заяв, клопотань не надав. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, які аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлений належим чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 04.10.2024 [PERSON] за допомогою засобів Єдиного державного вебпорталу електронних послуг Дія, звернувся до Костянтинівського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с.7, 8). Із персональної картки [PERSON] встановлено, що відповідачу надано статус безробітного з 04.10.2024 (а.с.11). За результатами проведення Донецьким обласним центром зайнятості розслідування страхового випадку та обґрунтованості призначення та виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття 09.12.2024 складено Акт № 129 за підписом заступником начальника відділу працевлаштування Костянтинівсько-Дружківського управління Краматорської філії Донецького ОЦЗ. [PERSON] (а.с.15-16). При перевірці встановлено, що [PERSON] перебував на навчанні за денною формою навчання у Селидівському професійному ліцеї з 02.01.2024 по теперішній час, що підтверджено довідкою Селидівського професійного ліцею від 02.12.2024 № 426 (а.с17). Відповідно до розрахункової довідки від 25.02.2025 щодо боргу відповідача встановлено, що за період з 05.10.2024 по 21.11.2024 відповідач отримав виплати за допомогою по безробіттю на загальну 10917, 19 грн (а.с.13-14). Дата припинення нарахування допомоги по безробіттю- 09.12.2024. Відповідно до ст.3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі- Закон № 1533-ІІІ) законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч.2 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення»). Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону № 1533-ІІІ застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначено Законом України «Про зайнятість населення». Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється за умов, що перелічені в ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення». Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою. Як встановлено під час судового розгляду відповідач під час перебування у статусі безробітного навчався за денною формою навчання у закладі професійної освіти. Отже відповідач не мав права мати статус безробітного та перебувати на обліку в центрі зайнятості як безробітний, відповідно до ст. 4, 43 ЗУ «Про зайнятість населення». За приписами ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону (зокрема, зайнятість особи). Відповідно до ч. 1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності як рахункової помилки з її боку так і недобросовісності з боку набувача коштів. Враховуючи, що відповідач набув статус безробітного, отримав допомогу по безробіттю, разом з тим навчався за денною формою навчання та не повідомив центр зайнятості про вказану обставину, яка безпосередньо впливає на умови надання статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Outcome: approved