Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача ТОВ «Українські Фінансові Операції» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року у розмірі 22 456 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 грудня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 4202773, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого кредитодавець на засадах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 2 800 грн. [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. 26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» було укладено договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські Фінансові Операції» належні йому права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року. Отже, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором кредиту, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року у загальному розмірі 22 456 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами, які нараховані первісним кредитором - 12 992 грн; процентами, які нараховані позивачем - 6 664 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 2 422 грн 40 коп. судового збору та 10 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подав, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надав. ІІ. Процесуальні дії у справі 11 лютого 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача суд витребував докази від банківської установи, які надійшли на адресу суду 19 лютого 2026 року. Представник позивача Дідух Є.О. в позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подав, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомив. Водночас він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на його зареєстровану адресу місця проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачу, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи. З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд справи та надання йому можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 08 грудня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» (товариство) та відповідачем [PERSON] (клієнт) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 4202773, згідно з умовами якого: сума кредиту 2 800 грн (п. 1.2.); строк кредиту - 351 день (п. 1.3.); стандартна процентна ставка - 2,00 % в день та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 (п. 1.4.1.); знижена процентна ставка - 0,40 % в день та застосовується якщо клієнт до 03.01.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідує за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п. 1.4.2.). Згідно п. 2.1 кредитні кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] (а. с. 22-32). Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки, яка є додатком № 1 до кредитного договору № 4202773 від 08 грудня 2023 року, загальна вартість кредиту становить 21 246 грн 40 коп., з них: 2 800 грн - сума кредиту, 18 446 грн 40 коп. - проценти за користування кредитом. Кількість днів кредитування 351, з 08.12.2023 по 22.11.2024 (а. с. 32). Кредитний договір № 4202773 підписаний відповідачем 08 грудня 2023 року о 17:05:16 шляхом введення одноразового ідентифікатора 16620 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» (а.с. 31 зворотна сторона). Підписавши цього ж дня шляхом введення одноразового ідентифікатора 24857 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» паспорт споживчого кредиту відповідач отримав інформацію щодо реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, розмір обов`язкових щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів та наслідки несвоєчасного повернення коштів, тобто погодився на визначені основні умови кредитування (а.с. 18-20). На а.с. 55-62 Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» (в редакції від 21 листопада 2023 року). 18 лютого 2026 року АТ «Універсал Банк» листом № БТ/Е-5433 (а.с. 137) повідомило суд, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] . Також зазначено, що 08.12.2023 на вказану платіжну картку було зараховано кошти в сумі 2 800 грн. Відповідно до договору № ФК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає ТОВ «Лінеура Україна» посередницькі послуги з перерахування коштів, використовуючи систему iPay.ua (а.с. 8688). На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно кредитного договору № 4202773 позивач надав копію листа за підписом директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому зазначено, що кредитні кошти в сумі 2 800 грн перераховані 08 грудня 2023 року о 17:06:28 [PERSON] за допомогою платіжної системи iPay.ua шляхом зарахування на карту № [NUMBER] (а.с.46). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Лінеура Україна» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року, згідно з яким станом на 26 липня 2024 року загальна сума заборгованості становила 15 792 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами - 12 992 грн (а.с. 65-69). 26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до умов якого перша сторона передає (відступає) другій стороні за плату право грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (а.с. 8997). Того ж дня сторони договору факторингу підписали акт прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 72). ТОВ «Українські Фінансові Операції» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжною інструкцією (а.с. 103). Відповідно до витягу з реєстру боржників, складеного до договору факторингу № 26/07/2024 від 26 липня 2024 року, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року у загальному розмірі 15 792 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами - 12 992 грн (а.с. 63-64). 29 липня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» повідомило [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» (а.с. 44). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Українські Фінансові Операції» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року, згідно з яким станом на 22 листопада 2024 року загальна сума заборгованості становила 22 456 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами, які нараховані первісним кредитором - 12 992 грн; процентами, які нараховані позивачем - 6 664 грн (а.с. 70-71). Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надав доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Суд встановив, що 08 грудня 2023 року відповідач у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Лінеура Україна» добровільно та усвідомлено подав заявку на отримання кредиту. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідача на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «Лінеура Україна» надіслало відповідачу одноразовий цифровий код (ідентифікатор) через SMS. Введення відповідачем цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту згоди на укладення кредитного договору № 4202773 від 08 грудня 2023 року в електронній формі. Отже, між відповідачем та первісним кредитором було укладено електронний кредитний договір на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування). Відповідно до законодавства України, оформлення споживчого кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в письмовій (традиційній) формі власноручним підписом. З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням договору відповідач отримав проєкт кредитного договору з усіма додатками в електронному вигляді та ознайомився з його умовами і Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Лінеура Україна», розміщеними на сайті кредитодавця. Це відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими кредитодавець завчасно надає споживачу повну інформацію для прийняття ним обґрунтованого рішення (зокрема, безоплатно надається паспорт споживчого кредиту у визначеній законом формі). Отже, відповідач мав можливість повно і належно ознайомитися з умовами кредитування до моменту укладення договору, що підтверджує усвідомленість його волевиявлення. Згідно з умовами самого Кредитного договору, він містить усі істотні умови та укладений у спосіб та формі, що відповідають вимогам закону. Договором прямо передбачено, що визнання недійсними, нікчемними чи неукладеними окремих його частин або додатків (включно з Правилами) не тягне недійсності чи неукладеності всього договору в цілому. Отже, електронний договір є юридично чинним і обов`язковим для сторін. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (кодом) по суті є різновидом удосконаленого електронного підпису. Він полягає у використанні алфавітно-цифрового коду, надісланого підписантові через засоби зв`язку (SMS, електронну пошту тощо), для підтвердження волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується, зокрема, у сфері мікрокредитування. Дійсність укладення договорів за допомогою ЕПОІ неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду у справі №?524/5556/19 від 12.01.2021 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільних правових договорів в електронній формі висловлено у постанові ВС від 16.12.2020 у справі №?561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (ч. 2 ст. 639 ЦК України), а будь-який договір, укладений на підставі ЦК або ГК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, доки судом не встановлено іншого. Будь-які дані про оспорення чи нікчемність кредитного договору відсутні, а тому презумпція його чинності не спростована. Отже, всі права та обов`язки сторін за договором підлягають захисту і виконанню на загальних підставах. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між відповідачем та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» було належним чином укладено кредитний договір № 4202773 від 08 грудня 2023 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документ, за яким відповідачу були перераховані кредитні кошти (сума 2?800 грн 00 коп.) на вказаний ним банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідач отримав обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Відступлення права вимоги (заміна кредитора) Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивач на підтвердження набуття права вимоги за спірним зобов`язанням суду надав копію договору факторингу № 26/07/2024 від 26 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції», а також копію витягу з реєстру боржників до зазначеного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що вказаний договір факторингу визнаний недійсним не надано, а тому суд вважає, що позивач надав докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські Фінансові Операції». За таких обставин ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року до відповідача [PERSON] . Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, ТОВ «Українські Фінансові Операції» просило суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року у розмірі 22 456 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами, які нараховані первісним кредитором - 12 992 грн; процентами, які нараховані позивачем - 6 664 грн. Відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 2 800 грн 00 коп. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» матеріали справи не містять. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 800 грн. Стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом в загальному розмірі 19 656 грн, суд проаналізувавши умови договору та надані розрахунки заборгованості, приходить до наступних висновків. ВП ВС у пункті 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням, (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що : «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроєкту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроєкту. Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту № 4202773 укладений 08 грудня 2023 року, тобто до набрання чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», однак продовжував діяти після вказаних змін до 22 листопада 2024 року, а тому положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» поширюється на вказаний кредитний договір. Згідно умов кредитного договору № 4202773 від 08 грудня 2023 року сума кредиту 2 800 грн (п. 1.2.) була надана відповідачу на строк - 351 день (п. 1.3.). Сторони погодили наступні процентні ставки: стандартна процентна ставка - 2,00 % в день та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 (п. 1.4.1.); знижена процентна ставка - 0,40 % в день та застосовується якщо клієнт до 03.01.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідує за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п. 1.4.2.). Згідно наданого ТОВ «Лінеура Україна» розрахунку заборгованості, нарахування процентів первісним кредитором за період з 08.12.2023 (день видачі кредиту) до 24.12.2023 (дня, коли поетапно почали набирати законної сили зміни, внесені до частини 5 статті 8 ЗУ «Про споживче кредитування»), було здійснено правильно, відповідно до умов договору. Надалі: з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно (120 днів) мала застосовуватися ставка, що не перевищує 2,5% в день; з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно (120 днів) мала застосовуватися процентна ставка, що не перевищує 1,5 % в день; з 21 серпня 2024 року мала застосовуватися процентна ставка, що не перевищує 1 % в день. Як видно з розрахунку заборгованості первісним кредитором за період з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року нарахування відсотків здійснювалося за процентною ставкою 2,00% в день, що також відповідає умовам договору та положенням Закону України «Про споживче кредитування». Водночас нарахування в сумі 5 320 грн за процентною ставкою 2,00 % в день, які були здійснені первісним кредитором за період з 23.04.2024 до 26.07.2024 включно не відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». За вказаних обставин суд вважає за необхідне провести власний розрахунок: 2 800 грн*1,5%*95 днів = 3 990 грн, що підлягає стягненню з відповідача як сума заборгованості за користування кредитними коштами за період з 23.04.2024 до 26.07.2024 включно. Отже загальна сума заборгованості відповідача за процентами, які нараховані первісним кредитором за період з 08.12.2023 по 26.07.2024 включно становить 11 662 грн (проценти нараховані за період з 08.12.2023 по 22.04.2024 включно - 7 672 грн + проценти нараховані за період з 23.04.2024 по 26.07.2024 включно - 3 990 грн). Із розрахунку заборгованості, який наданий ТОВ «Українські Фінансові Операції» вбачається, що останнім здійснено нарахування заборгованості по процентам в сумі 6 664 грн. Згідно із умовами договору факторингу від 26 липня 2024 року за № 26/07/2024 до нього, укладеного між первісним кредитором та ТОВ «Українські Фінансові Операції», до останнього перейшло, зокрема, право нараховувати боржникам після відступлення права вимоги проценти та інші обов`язкові платежі за кредитними договорами. Водночас із вказаного розрахунку заборгованості видно, що нарахування в сумі 6 664 грн за процентною ставкою 2,00 % в день, які були здійснені ТОВ «Українські Фінансові Операції» за період з 27.07.2024 до 22.11.2024 включно не відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». За вказаних обставин суд вважає за необхідне провести власний розрахунок: 2 800 грн*1,5%*25 днів = 1 050 грн, що підлягає стягненню з відповідача як сума заборгованості за користування кредитними коштами за період з 27.07.2024 до 20.08.2024 включно; 2 800 грн*1%*94 днів = 2 632 грн, що підлягає стягненню з відповідача як сума заборгованості за користування кредитними коштами за період з 21.08.2024 до 22.11.2024 включно. Отже загальна сума заборгованості відповідача за процентами, які нараховані ТОВ «Українські Фінансові Операції» за період з 27.07.2024 по 22.11.2024 включно становить 3 682 грн (проценти нараховані за період з 27.07.2024 по 21.08.2024 включно - 1 050 грн + проценти нараховані за період з 21.08.2024 по 22.11.2024 включно - 2 632 грн). Загальна сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Українські Фінансові Операції» за процентами за період дії кредитного договору з 08.12.2023 по 22.11.2024 включно становить 15 344 грн 00 коп. (11 662 +3 682). Висновки З огляду на викладене та з урахуванням невиконання відповідача [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 4202773 від 08 грудня 2023 року, позовні вимоги ТОВ «Українські Фінансові Операції» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 18 144 грн, що складається із заборгованості за: тілом кредиту 2 800 грн; процентами, які нараховані первісним кредитором - 11 662 грн; процентами, які нараховані позивачем - 3 682 грн. В іншій частині, а саме стягненні процентів в загальній сумі 4 312 грн, позов задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат між сторонами Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 112); копію договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 78 - 79); копію рахунку № 4202773-2025 від 10.11.2025 на оплату 10 000 грн (а.с. 44); копія заявки № 4202773 від 25.09.2024 до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 41); детальний опис робіт (наданих послуг) № 4202773 від 05.12.2025 (а.с. 40); копія акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.11.2025 до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 33). За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Українські Фінансові Операції» надавалася професійна правова допомога адвокатом Дідухом Є.О. на підставі договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024 . Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: усна консультація; дослідження та аналіз наданих документів; аналіз чинного законодавства; підготовка декількох позицій; письмова юридична консультація; проведення заходів на отримання необхідних письмових доказів; складання позовної заяви; складення та оформлення процесуальних та інших документів; представництво в суді. Враховуючи викладене вище, складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмета спору та обсягу фактично наданих послуг, суд вважає, що заявлені витрати є співмірними, обґрунтованими і пропорційними обсягу здійсненої роботи та наданої послуги. Водночас витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, зважаючи на вимоги п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволені частково на суму 18 144 грн і ця сума від суми позову (22 456 грн) складає 80,79 %, а тому з відповідача до стягнення підлягає 8 079 грн витрат на професійну правничу допомогу (80,79% від 10 000 грн). Решту витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 921 грн слід залишити за позивачем. Вказаний висновок суду повністю корелюється з правовими висновками, які викладені Верховним Судом у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 752/17800/22 (провадження № 61-12052св24), від 16.09.2025 у справі № 359/10546/23 (провадження № 61-15942св24) та ухвалі від 02.10.2025 у справі № 568/1927/24 (провадження № 61-12034ск25). Щодо судового збору Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2?422 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 17.12.2025 (а.с. 1). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позов задоволено частково у розмірі 18 144 грн із заявлених 22 456 грн, що становить 80,79 % від суми позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 957 грн 05 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 465 грн 35 коп. слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: partial