Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Кривка П. П., звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] , який був постійним мешканцем селища Міжгір?я і проживав за адресою: [ADDRESS] . Зазначав, що за життя його батько [PERSON] 21 серпня 2009 року на випадок своєї смерті склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. за реєстровим № 1988, згідно з яким він розпорядився після своєї смерті передати належне йому майно, а саме: 1) житловий будинок під реєстраційним № 6 та гараж, які знаходяться по [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0, 07 га, призначену для обслуговування цього будинку, своєму сину [PERSON] , 1975 р. н.; 2) літню кухню під реєстраційним [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0856 га, призначену для її обслуговування, своєму сину /позивачу/ [PERSON] , 1971 р. н. Стверджував, що спадщину після смерті свого батька він та його брат [PERSON] прийняли шляхом подання заяви про прийняття ними спадщини до приватного нотаріуса. Спадкоємців на обов`язкову частку у спадковому майні померлого батька [PERSON] немає. 9 липня 2020 року за його заявою приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. було відкрито спадкову справу № 34/2020. Проте 12 вересня 2025 року цим же нотаріусом винесено постанову про відмову в учиненні нотаріальної дії № 223/02-31, якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за майном померлого батька [PERSON] на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] , оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна та наявна суперечлива інформація стосовно типу об`єкта нерухомого майна, зазначених у заповіті та у технічному паспорті на будинок. Із приводу суперечливої інформації стосовно типу об`єкта нерухомого майна, зазначених у заповіті та у технічному паспорті на будинок, пояснює це тим, що у 80-тих роках минулого століття його батько біля свого старого будинку під [ADDRESS] ?я, в якому він на той час проживав, збудував новий житловий будинок і після завершення будівництва новому будинку було присвоєно окремий номер [ADDRESS] за [ADDRESS] розташовані поруч, але є фактично окремими житловими будинками та значяться у реєстрах під різними номерами та з окремо відведеними земельними ділянками. Після будівництва нового будинку [ADDRESS] , старий житловий будинок [ADDRESS] , що складався лише з однієї невеликої кімнати, кухні та коридору, батько вирішив надалі використовувати як літню кухню, а тому в сімейному побуті цю стару хату для зручності його сім`я, щоб не плутати з новим будинком, почали називати літньою кухнею. Напевно по цій же причині його батько у своєму заповіті, який ним складався ще у 2009 році, заповідаючи йому цей будинок [ADDRESS] вказав його у заповіті по звичці як «літню кухню», а не як окремий житловий будинок, не усвідомлюючи, що в подальшому в зв`язку з цим можуть виникнути труднощі під час оформлення права спадкоємця на спадкове майно. Стверджував і те, що технічний паспорт на будинок [ADDRESS] , виготовлений ФОП [PERSON] від 02.09.2025 саме як на окремий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а відтак він не може вважатися господарською будівлею (літньою кухнею) до будинку [ADDRESS] . З огляду на наведене зазначення будинку [ADDRESS] у складеному його батьком заповіті як «літня кухня» було просто помилковим. Покликався і на те, що спорів із приводу належності йому спадкового майна за заповітом між ним та іншим спадкоємцем чи третіми особами немає. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за заповітом до майна померлого [INFO] батька [PERSON] , 1944 р. н., право власності на житловий будинок із надвірними спорудами і господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 грудня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, а також залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] (а.с.37,38). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2026 року залучено до участі в цій справі в якості співвідповідача [PERSON] (а.с.49,50). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачі Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області та [PERSON] не скористалися. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Кривка П. П. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представником позивача [PERSON] - адвокатом Кривкою П. П. подано до суду 10.03.2026 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.74). Відповідач [PERSON] та представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання також не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені, у тому числі відповідно до положень ч. 11 ст. 128, ст. 131 ЦПК України щодо [PERSON] (а.с.60,69). При цьому представницею Міжгірської селищної ради подано до суду 27.02.2026 заяву, в якій вона зазначила, що Міжгірська селищна рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог, додаткових доказів та клопотань не має, а також просила розглянути дану справу без участі представника відповідача (а.с.70,71). З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Міжгірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Івано-Франківськ від 18.05.2020 за актовим записом № 45, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] (а.с.14). Також як убачається з матеріалів справи [PERSON] за життя склав заповіт, який посвідчений 21 серпня 2009 року приватним нотаріусом Дунаєвим Ю.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1988, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, а саме: належний йому житловий будинок під [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для обслуговування даного житлового будинку заповів [PERSON] , [INFO] , а літню кухню під реєстраційним №4, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,0856 га, призначену для її обслуговування заповів [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Дунаєвим Ю.М. за вих. № 223/02-31 від 12.092025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [PERSON] на житловий будинок садибного типу яка знаходиться у [ADDRESS] , з підстав відсутності правоустановчих документів, відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна та наявності суперечливої інформації стосовно типу об`єкта нерухомого майна зазначених у заповіті та у технічному паспорті на будинок (а.с.12,13). Як убачається з копії Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ- 3К № 010170 від 16.03.1998, на підставі рішення Міжгірської селищної ради від 26.01.1995 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га, що розташовані на території Міжгірської селищної ради, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного та складається з двох автономних земельних ділянок (а.с.16,17). Із довідки КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 20.05.2024 за № 95 вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.20). Відповідно до технічного паспорту від 02.09.2025 на будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок має загальну площу 44,81 кв. м (а.с.21-25). Як видно із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,81 кв. м, то станом на дату формування довідки 23.10.2025 вартість оціночного цього об`єкту нерухомого майна становить 579 800.20 гривні (а.с.26-29). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Також, на переконання суду, вимоги позивача заявлені до неналежного відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування /наприклад, див. постанова КЦС ВС від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18/. За таких обставин у цій справі за наявності спадкоємця [PERSON] , Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не є належним відповідачем, а тому вимоги до неї задоволені бути не можуть. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв?язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial