Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь суму коштів в розмірі 87222 грн. 70 коп. та судові витрати, які складаються з судового збору 2422,40 грн. та витрат на оплату правової допомоги в розмірі 10 000 грн. Також позивач просив в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідачки на користь позивача. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 09 червня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою був укладений Кредитний договір № 4721569 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти. Відповідно до Додатку № 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором № 4721569 від 09 червня 2024 року, яка існувала станом на 27 лютого 2025 року, на загальну суму 73122 грн. 73 коп., з яких: 14999 грн. 98 коп. заборгованість по тілу кредиту; 50655 грн. 75 коп. заборгованість по процентах; 7500 грн. штрафні санкції. Після набуття права вимоги позивачем в межах строку дії кредитного договору також нараховано проценти за користування кредитом за період з 28 лютого 2025 року по 30 червня 2025 року (96 календарних днів) на суму 21600 грн. Оскільки відповідачка не виконала своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та вимагає стягнути з відповідачки кредитну заборгованість загальною сумою 87222 грн. 70 коп, яка складається з наступних сум: 14999 грн. 98 коп. тіла кредиту; 50622 грн. 75 коп. процентів, які нараховані первісним кредитором; 21599 грн. 97 коп. процентів, які нараховані позивачем. 10 жовтня 2025 року судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За клопотанням представника позивача 29 січня 2026 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ «Універсал Банк» надати суду інформацію щодо підтвердження належності [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] та інформацію щодо підтвердження або спростування факту зарахування (надходження) коштів на таку платіжну картку, за період з 09 червня 2024 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів, в сумі 15000 грн. за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 42753492) через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «ПЕЙТЕК». На виконання відповідної ухвали про витребування доказів від АТ «Універсал Банк» до суду надійшла витребувана судом інформація. 24 листопада 2025 від представника відповідачки адвоката Зачепіло З.Я., до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказується, що відповідачка частково заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень сторона відповідачки посилається на наступні обставини: 1) неправомірне нарахування процентів за ставкою понад 1% на день, оскільки це суперечить п. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Також у відзиві вказується про неправомірність вимоги про нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, яка підлягає стягненню судом, оскільки споживачі за кредитними договорами звільнені від сплати таких нарахувань на період воєнного стану на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. З огляду на умови кредитного договору та особливості правового регулювання спірних правовідносин відповідачка визнає позовні вимоги в межах суми заборгованості в сумі 15000 тіла кредиту. В іншій частині позовних вимог просила відмовити, оскільки вважає, що вимоги про стягнення відсотків за кредитом є непропорційними та є незаконним збагаченням позивача за рахунок відповідача, не доведеними та не обгурнтованими. 24 листопада 2025 року від представника позивача [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, в якій акцентується увага на дійсності та обов`язковості для відповідачки умов кредитного договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитом, оскільки всі умови договору були погоджені його сторонами на засадах вільного волевиявлення і добровільно, а відтак відповідають принципам справедливості, розумності та добросовісності. Просив суд повністю задовільнити вимоги позову. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 09 червня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (кредитор) та відповідачкою (позичальницею) [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4721569, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 15000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Умовами договору № 4721569 від 09 червня 2024 року передбачено, що кредит надається строком на 360 днів, тобто до 04 червня 2025 року Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору, а періодичність платежів зі сплати процентів кожні 20 днів. У пункті 1.4 договору сторони визначили, що стандартна денна процентна ставка за користування кредитом становить 1,5%. При цьому у п. 1.4.2 договору передбачено можливість застосування зниженої денної процентної ставки в розмірі 0,01 %, якщо позичальник до 28 червня 2024 року сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів. Разом з підписанням Договору № 4721569 від 09 червня 2024 року відповідачка [PERSON] була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту та графіком платежів. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Установлено, що договір позики № 4721569 від 09 червня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» та [PERSON] укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису 46527. При цьому відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики. Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою договір позики не був би укладений сторонами, суд дійшов висновку, що вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). На підтвердження позовних вимог позивачем було надано підписаний [PERSON] у електронному вигляді кредитний договір, докази отримання на виконання договору кредиту коштів у безготівковій формі, розрахунки заборгованості. Уклавши такий договір на умовах, викладених в ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та вз`яла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорі. У відповідності до умов укладеного договору, кошти надаються позичальниці у безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальницею при укладанні договору. Доказів того, що персональні дані відповідачки [PERSON] (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані іншими особами для укладення кредитних договорів від його імені, матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку, що кредитний договір, укладений в електронній формі між [PERSON] та ТОВ «Лінеура Україна», відповідають вимогам Закону і доводять факт існування волевиявлення сторін на їх укладання. 09 червня 2024 року відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 15000 грн. шляхом грошового переказу на банківську платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 06 березня 2025 року та листом АТ «Універсал Банк» від 22 лютого 2026 року. Зворотних доказів того, що банківська картка № [NUMBER] , на яку були перераховані кредитні кошти, не належать відповідачці [PERSON] або що кредитні кошти не надходили на такий рахунок матеріали справи не містять. Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору № 4721569 від 09 червня 2024 року. Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 4721569, складеного станом на 03 червня 2025 року, за відповідачкою обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 87222 грн. 70 коп., з яких: 14999 грн. 98 коп. тіло кредиту; 50622 грн. 75 коп. відсотки; 21599 грн. 97 коп. відсотки нараховані позивачем. Відповідно до Договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року та Реєстру боржників до такого договору, укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (клієнт) та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (фактор), позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, що є додатком до Договору, в тому числі і право грошової вимоги до [PERSON] за Договором № 4721569 від 09 червня 2024 року. Встановивши вище викладене, суд доходить до висновку про доведеність позивачем факту передачі прав вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції». Крім того вище згаданий договір не був визнаний недійсним в судовому порядку, а тому діє презумпція правомірності правочину і вважається, що такі правочини були вчинені та ТОВ «Українські фінансові операції» є належним позивачем, який має право вимагати повернення кредитних коштів. Також, суд звертає увагу на те, що станом на дату укладання договору факторингу від 27 лютого 2025 року року №27/02/2025, строк дії договору № 4721569 від 09 червня 2024 року не закінчився, а тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 28 лютого 2024 року по 03 червня 2024 року (96 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 21600 грн. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане в добровільному порядку її грошове зобов`язання за Договором № 4721569, в зв`язку з чим загальна заборгованість відповідачки за таким договором складає 87222 грн. 70 коп., з яких: 14999 грн. 98 коп. тіло кредиту; 50622 грн. 75 коп. проценти, які нараховані первісним кредитором; 21599 грн. 97 коп. проценти, які нараховані позивачем, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою було укладено Договір №4721569 в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачці. На підставі такого договору відповідачкою 09 червня 2024 року було отримано кредитні кошти в сумі 15000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробила цього. При цьому, умовами договору сторони визначили, що строк користування кредитними коштами складає 360 днів, а сплата відсотків за користування кредитом здійснюється відповідно до графіку платежів. Також судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору № 4721569 від 09 червня 2025 року, його основні умови, факт отримання відповідачкою кредитних коштів, а також допущення нею прострочення виконання грошових зобов`язань, оскільки вона не здійснювала жодних платежів на виконання своїх договірних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, оскільки відповідачка позовні вимоги в частині укладення кредитного договору та наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 14999 грн. 98 коп. визнає, такі обставини відповідно до ст. 81 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором № 4721569, обумовлено дійсністю Договору факторингу №27/02/2025 від 27 лютого 2025 року, а відтак позивач набув право вимоги до відповідачки. Щодо посилання відповідачки на відсутность повідомлення про відступлення прав, то суд зазначає наступне. Умовами пункту 6.8 договору факторингу№ 27/02/2025 від 27 лютого 2025 року передбачено, що про таке відступлення боржника мав повідомляти ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». На виконання умов договору факторингу про відступлення права вимоги боржниця була повідомлена через SMS повідомлення на номер телефону вказаний [PERSON] під час укладення кредитного договору 380667796048 28 лютого 2025 року о 11 год. 04 хв., про що свідчить лист ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» від 28 лютого 2025 року. Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у справі № 2-2035/11 провадження № 61-2449св18 від 07 лютого 2018 року, № 761/1543/20, провадження № 61 - 10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039 св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Отже, виходячи з положень статті 516 ЦК України та судової практики, за відсутності повідомлення боржника про заміну кредитора, виконання боржником своїх зобов`язань перед первісним кредитором вважається належним. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого виконання, суд відхиляє заперечення відповідачки щодо неотримання повідомлення про відступлення права вимоги. Така обставина не є підставою для звільнення її від виконання зобов`язання на користь позивача у справі, який належним чином підтвердив факт переходу до нього права вимоги до відповідачки за кредитним договором. Доказів про визнання договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять та відповідачкою [PERSON] до суду не надано. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за основним боргом та процентами за користування кредитом. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору № 4721569 відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 14999 грн. є обґрунтованими і правомірними. В той же час в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки проценти за користування кредитом в сумі 50622 грн. 75 коп. та 21599 грн. 97 коп. нараховані позивачем. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», станом на 27 лютого 2025 року за відповідачкою обчислювалась заборгованість по процентам за кредитом за Договором №4721569 від 09 червня 2024 року, що нараховані з 09 червня 2024 року по 27 лютого 2025 року включно) за денною процентною ставкою 1,5% в розмірі 50622 грн.75 коп. Згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, останнім додатково нараховано відповідачці проценти в сумі 21600 грн., що обчислені за користування кредитом у період з 28 лютого 2025 року по 03 червня 2025 року за денною процентною ставкою 1,5%. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п.1.3, 1.4, 3.1, 3.2 Договору № 4721569. Натомість відповідачка [PERSON] посилається на нікчемність умов договору в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування» (далі по тексту рішення Закон № 1734). В цьому контексті суд бере до уваги, що питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. Із наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що за період з 09 червня 2024 року по 28 червня 2024 року включно проценти нараховувалися за ставкою 0,01 % в день; за період з 29 червня 2024 року по 04 червня 2025 року включно проценти нараховувалися за ставкою 1,5% в день. Вирішуючи питання щодо законності нарахування процентів, суд враховує наступне. На момент укладення кредитного договору між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою [PERSON] стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» уже була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Договір між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою [PERSON] про надання коштів на умовах споживчого кредиту був укладений 09 червня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. За таких обставин підлягає перерахуванню розмір нарахованих позивачем процентів за користування відповідачкою кредитними коштами з урахуванням указаних вище приписів, виходячи із максимального розміру денної процентної ставки, що становить 1 %: Тобто, за період з 09 червня 2024 року по 06 червня 2025 року (360 днів) підлягають стягненню відсотки (виходячи з тіла кредиту) у розмірі: 53999 грн. 93 коп. (14999 грн. 98 коп. х 1% х 360 днів). Оскільки відповідачка [PERSON] належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у визначені договором строки погашення кредиту та процентів за кредитним договором № 4721569 від 09 червня 2024 року не здійснила, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14999 грн. 98 коп. та проценти в розмірі 53999 грн. 93 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Щодо вимог позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, - суд зазначає таке. Відповідно до ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Дані норми процесуального права дають суду певний розсуд у вирішенні питання щодо задоволення або ж відмови в задоволенні відповідного клопотання позивача про продовження нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, оскільки визначають не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, а можливість. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22. Також суд зазначає, що відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні відносини між сторонами у справі виникли 09 червня 2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування,- є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп. та оплати правничої допомоги в розмірі 10000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 3654068999 грн. 91 коп., а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1916 грн. 30 коп. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору. Натомість оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідачки витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. Представник відповідачки заперечила щодо обґрунтованості розміру таких витрат, посилаючись на їх завищений розмір та просила суд зменшити їх розмір до 3000 грн. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу ним надано: свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю Дідуха Є.О.; договір про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року; заявка №4721569 від 01 серпня 2025 року на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року; детальний опис робіт №4721569 від 18 вересня 2025 року; акт №4721569 прийому-передачі виконаних робіт від 01 серпня 2025 року; рахунок на оплату №4721569 на суму 10000 грн. В свою чергу представник відповідачки просила суд стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачкою надано до суду ордер № 1371233 від 20 жовтня 2025 року, договір № 23/41618 від 20 жовтня 2025 року про надання адвокатських послуг, акт виконаних робіт за договором про надання адвокатських послуг № 23/41618 від 20 жовтня 2025 року від 11 листопада 2025 року. Представник позивача просив суд зменшити розмір витрат на правову допомогу понесених відповідачкою до суми 2000 грн., оскільки вважає їх не співмірними із обсягом роботи. Надаючи оцінку вимогам представника позивача та представника відповідачки про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критеріїв співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial