Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про стягнення неустройки за прострочення сплати аліментів, про встановлення факту виховання та утримання дитини. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 57 459,61 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, які стягуються на утримання дитини, доньки [PERSON] , [INFO] . Встановити факт, який має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , здійснює самостійне виховання та утримання доньки [PERSON] , [INFO] , без участі [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 лютого 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя мають доньку - [PERSON] , [INFO] , про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 15.05.2018 зроблено відповідний актовий запис за № 1202. 11 квітня 2023 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/1130/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - шлюб було розірвано. Вищезазначеним рішенням також було вирішено:- стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 272,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 23 січня 2023 року і до досягнення нею повноліття. Малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , ухвалено залишити проживати з батьком [PERSON] . З часу винесення рішення суду від 11.04.2023 обставини не змінилися. Позивач та Відповідач проживають окремо, фактично не спілкуються, донька [PERSON] проживає разом з Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач здійснює самостійне виховання доньки, яка знаходиться повністю на його утриманні. В свою чергу, відповідачем не виконується рішення суду від 11.04.2023, у частині сплати аліментів як наслідок утворилася заборгованість. Згідно розрахунку заборгованість зі сплати аліментів за період з 23.01.2023 по 24.03.2025 становить 57 459,61 гривень. Близько двох років позивач фактично виконує обов`язки обох батьків, усі питання щодо виховання доньки вирішує сам без участі та підтримки Відповідача. Позивач як батько повноцінно забезпечує добробут доньки, першочергово виходячи саме із її інтересів та потреб, забезпеченням всім необхідним для належної організації навчального процесу в Рівненському академічному ліцеї «Престиж» імені Лілії Котовської Рівненської міської ради: канцелярським приладдям, відповідною літературою, якщо є в цьому потреба та на вимогу чи по рекомендації навчального закладу; сприяння виконанню донькою шкільної програми, її засвоєння; відвідування батьківських зборів, шкільних свят; постійна комунікація з педагогами; 2) емоційна та психологічна підтримка: приділення значної уваги емоційному стану доньки, створення безпечного та сприятливого середовища для її розвитку; за необхідності здійснення її психологічної підтримки (наприклад, при зіткненні з новими, для неї, обставинами; при непорозуміннях з однолітками); 3) допомога доньки в адаптації в суспільстві, навчання комунікації та взаємодії з іншими людьми, різних вікових категорій; виховання доньки в дусі відповідальності, самостійності та поваги до інших людей; 4) постійна підтримка здоров`я доньки; 5) організування відпочинку для доньки; підтримування її захоплень, інтересів та хобі; 6) створення безпеки та безпечних умов для доньки; підтримування її фізичного здоров`я та підготовки; 7) забезпечення всім необхідним для дівчинки її віку: одягом, взуттям, засобами гігієни; «повним кошиком продуктів харчування» необхідних для дитини її віку, в тому числі вітамінами; 8) забезпечення доньки речами, які допомагають в сучасному світі всебічному розвитку та мати можливість відслідковувати переміщення доньки в цілях її безпеки, можливість спілкування в телефонному режимі, зокрема дитячий смарт годинник, смартфон, планшет; 9) створення необхідних умов для повноцінного життя доньки, що підтверджується доказами. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Хіноцька О.І., яка діє згідно ордеру Серія ВК № 1175187 від 10.06.2025, підтримала позов у межах його доводів, просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно. Про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/). 25.06.2025 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву (№38166/25-Вх від 25.06.2025) згідно якої просила розглядати справу у її відсутність, зазначила, що факти, викладені в позовній заяві відповідають дійсності, а тому з її боку не заперечуються. Станом на сьогодні не має роду заняття, а тому немає фінансових ресурсів на сплату аліментів. Просила врахувати дану обставину, та не застосовувати по відношенню до неї неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів. Щодо встановлення факту виховання та утримання дитини не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився . У підготовче засідання представник третьої особи Самолюк І.Р., яка діє згідно довіреності від 02.01.2025 № 08-01-9/25, подавала заяву (№35128/25-Вх від 11.06.2025, згідно якої не заперечувала проти проведення підготовчого засідання у її відсутність, закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду. За таких обставин, у зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін відповідно до ч.1 ст. 223ЦПК з ухваленням заочного рішення відповідно до ст..ст. 282-284 ЦПК на підставі наявних у справі матеріалів, проти чого не заперечила представник позивача. Ухвалою суду від 08.05.2025 відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання з викликом сторін. Залучено до участі у справі третю особу - Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Ухвалою суду від 18.11.2025 року постановлено закрити підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні з викликом сторін. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Щодо вимоги про стягнення неустойки з прострочення сплати аліментів, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов"язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов"язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов"язання боржником. Після порушення боржником свого обов"язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов"язку сплатити аліменти. Згідно вимог частин першої статті 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правової природи пені, як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). (Постанова Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року по справі № 6-1554цс16). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року №333/6020/16 сформовано правову позицію. Так, правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Використовуючи вищенаведені правила для обрахунку пені зі сплати аліментів, суд бере за основу наданий розрахунок державного виконавця заборгованості за аліментами (а.с.14-15). Суд при вирішенні справи враховує, що відповідач неналежно виконує покладений на відповідачку статтею 180 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, оскільки не сплачує стягнуті з неї рішенням суду аліменти , та дійшов висновку про наявність передбачених статтею 196 СК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів. Крім того, суд враховує, що Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" внесено зміни до статті 196 СК України. Зокрема, частину першу викладено в такій редакції: "1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов"язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості". Відповідно до п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що з 07 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2023 року (справа №569/1130/23) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - розірвано. Вищезазначеним рішенням також було вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 272,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 23 січня 2023 року і до досягнення нею повноліття. Малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , ухвалено залишити проживати з батьком [PERSON] . Від спільного подружнього життя мають доньку - [PERSON] , [INFO] , про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 15.05.2018 зроблено відповідний актовий запис за № 1202. Як встановлено судом, [PERSON] подав до відділу ДВС виконавчий лист, та звернув до примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів з [PERSON] . Зоглянутого судом розрахунку заборгованість зі сплати аліментів вбачається, що відповідачці нараховано заборгованість за період з 23 січня 2023 року по березень 2025 року, яка становить 59218,59 грн. Розмір аліментів зазначено у сумі 2272 грн., щомісячно. У вказаному розрахунку державного виконавця чітко відображений хід нарахування аліментів за період з 23 січня 2023 по 24 березня 2025 року. При цьому складена довідка дозволяє суду здійснити обрахунок за правилами, як це передбачено у вищенаведеній позиції ВП ВС, тобто за кожен місяць сплати аліментів окремо, з визначенням остаточної суми шляхом додавання визначених сум. Суд не знаходить підстав для нарахування пені за прострочення сплати аліментів за період з 23.01.2023 (дата пред`явлення позову) по 11.04.2023 (день ухвалення рішення про стягнення аліментів), оскільки до ухвалення рішення у цивільній справі № 569/1130/23, у відповідача був відсутній законодавчий обов`язок сплачувати аліменти, оскільки ще не був визначений їх точний розмір. Лише з 11.04.2023 року день ухвалення рішення про стягнення аліментів, у відповідача з`явився обов`язок виконати рішення суду та сплачувати аліменти позивачу. Визначаючи цей день саме днем ухвалення рішення, а не днем набрання рішенням законної сили, суд виходить з того, що рішення було допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць, при його проголошенні був присутній представник відповідача, а отже стороні відповідача саме 11.04.2023 року стало відомо про необхідність негайної сплати аліментів на користь позивача. До цього часу (11.04.2023) суд не може вважати, що прострочення сплати аліментів сталося саме з вини відповідача, як це передбачено приписами ч.1 ст.196 СК України. Доказів того, що позивач скористався своїм правом звернути рішення суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць, а саме отримав відповідний виконавчий лист (для негайного виконання) та пред`явив його до виконання, матеріали справи не містять. Отже, розраховуючи розмір пені за зі сплати аліментів , суд вважає, що обрахунковий період боргу може бути врахований з 12.04.2023 по 24.03.2025, борг за який становить 53178,98 грн. з розрахунку: загальний розмір боргу 59218,59 грн. 6039,61 грн. (борг за період з12.04.23 по 24.03.2025) = 53178,98 грн. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що відділом ДВС було прийнято до примусового виконання виконавчий лист про стягнення аліментів по рішення суду від 11.04.2023 року 19.03.2025. Тобто, виконавчий лист до примусового виконання було прийнято у березні 2025 року та нараховано заборгованість зі сплати аліментів з січня 2023 року. У поданій до суду заяві відповідачка визнала, що їй відомо про заборгованість з аліментів, нараховану суму боргу не оспорювала, та не заперечила проти стягнення пені, проте просила її зменшити. Таким чином, оцінюючи у сукупності встановлені судом докази положення чинного законодаства, суд приходить до висновку, що підстави звернення до суду з позовом про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, які стягнуті за рішенням суду є доведеними. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення неустойки піддягають до задоволення частково та стягнення з відповідачки неустойки за порушення аліментних зобов`язань в сумі 53178,98 грн. у межах суми боргу по аліментах за період з 12.04.2023 по 24.03.2025. Щодо вимог про встановити факт, який має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , здійснює самостійне виховання та утримання доньки [PERSON] , [INFO] , без участі [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. За частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини одним з батьків необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері, батька обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі №468/1025/23 (провадження №61-14070св23), від 27 березня 2025 року у справі №353/886/24 (провадження №61-15497св24) та інших. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання нею неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.ст. 35-36, §90). Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23). Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] на утримання якої рішенням Рівненського міського суду від.11.04.2023 стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] . У справі, яка є предметом розгляду , позивач, позиваючись до матері дитини, просить встановити факт, що він самостійно утримує та виховує малолітню дитину. На підтвердження цих доводів надав суду письмові докази, які були оглянуті судом. Так, витягами з реєстру територіальної громади за №2024/009847036 від 16.08.2024, №2025/002802295 від 27.02.2025. 2) актом про проживання особи/осіб за адресою, яким підтверджено те, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживає спільно разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та самостійно її виховує. Акт, засвічений підписами сусідів, а саме: [PERSON] , проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , проживає в квартирі [ADDRESS] та підтверджено головою обслуговуючого кооперативу «Дім Сервіс» Чернієм Мирославом Валерійовичем. Даний акт суд до уваги не приймає та вважає недопустимим доказом, оскільки сумнівним щодо повноважень сусідів в підтвердженні юридичного факту щодо виконання батьком обов`язку по вихованню дитини. З оглянутого судом Акту обстеження умов проживання від 11 березня 2025 року , затвердженого начальником ССД 11.03.2025 року, складеного начальником відділу правового та соціального захисту дітей ССД Самолюк І., на підставі заяви [PERSON] з метою підтвердження факту проживання дитини з батьком. У акті зазначено , що при проведенні обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , що квартира у новому будинку, наявні всі комунальні вигоди, автономне опалення. Помешкання повністю мебльоване, обладнане сучасною побутовою технікою. Створені комфортні умови для проживання. Дівчинка має окрему, облаштовану відповідно до її вікових потреб, кімнату, в якій є ліжко, стіл для занять, шафа для одягу та особистих речей. Створені умови для проживання і розвитку дитини. Зазначено, що за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , 1981 р.н., тато та [PERSON] , [INFO] , донька. У тата з донькою хороші, доброзичливі стосунки. Меланія дуже любить свого тата, вони багато спілкуються, проводять разом вільний час. З оглянутих товарних чеків від 02.09.2024 та від 05.12.2024 вбачається, що придбавалися дитячі товари. З даних чеків неможливо встановити ким та для кого ці товари були придбані. З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.03.2024 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 412, вбачається, що [PERSON] відчужувалася квартира [ADDRESS] , за 1 147 100,00 грн. З долученого до справи листа відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області відповідачка [PERSON] , [INFO] , вбачається, що відповідачка мала зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , та знята з місця реєстрації проживання 11.03.2025 р. , вибула в Рівненський район, с.Велика Омеляна. З відповіді Великоомелянської сільської територіальної громади на запит суду, вбачається, що згідно з даними Реєстру територіальної громади, [PERSON] , [INFO] , не зареєстрована на території Великоомелянської сільської ради та з заявою про реєстрацію місця проживання у с. Велика Омеляна не зверталася, інформація щодо фактичного місця проживання [PERSON] у сільській раді відсутня. У поданій до суду заяві, [PERSON] вказала адресу місця проживнняч [ADDRESS] . Проте, відповідачка не подала доказів на підтвердження проживання дійсно за цією адресою або за будь-якою іншою (реєстрація, декларування). В справі, яка розглядається судом встановлено, що малолітня дитина разом з батьком зареєстровані та проживають у квартирі по [ADDRESS] у якій до 11.03. 2025 була зареєстрована та проживала матір дитини. Отже, матір дитини не позбавлена батьківських прав, не притягувалася ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. За рішенням суду з неї стягнуті аліменти на утримання дитини з чого слідує, що матір також приймає участь в утриманні дочки. Суд вважає, що для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітніх дітей обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Суд звертає увагу, що свідоме ухилення одного з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджене лише рішенням суду у разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини. Такий підхід до вирішення цієї справи відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23). Згідно статей12,13,81 ЦПК Україниобов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Зважаючи на вказані обставини та враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд не вбачає необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, а тому в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача в прибуток держави України в сумі 1211,20 грн. за вимогу про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів від сплати якого позивач звільнений при пред`явленні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial