Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У травні 2025 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 22.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11256066000, за яким Банк надав, а позичальник отримав кредит на умовах договору 200 000 доларів США, для придбання житла. У день укладення кредитного договору [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С. за реєстровим № 5628, придбала за кредитні кошти квартиру [ADDRESS] , і передала цю квартиру в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» на умовах договору іпотеки, що був укладений між ними, цього ж дня. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та [PERSON] . Одночасно з договором факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Таким чином, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло прав кредитора та іпотекодержателя щодо [PERSON] , про що було внесено запис до Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2011 року по справі № 2-4161/11 з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 203 284,99 доларів США, що еквівалентно 1 608 472,16 грн. за курсом НБУ на день подачі позову до суду та судові витрати в розмірі 1 820,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2015 року замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-4161/11 від 18.06.2011 року з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Станом на день подання позову заборгованість по кредитному договору не погашено. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10.10.2023 року визнано за [PERSON] право власності на частки квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] , право власності на частки квартири [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на цілу частку квартири скасуванням державної реєстрації про право власності за [PERSON] на цілу частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі сечових прав на нерухоме майно - 717192780000, номер запису про право власності 19788182 від 13.12.2018 року. З урахуванням зазначеного позивач просить суд у рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 11256066000 від 22.11.2007 року, яка складає 234 976,72 доларів США, що за курсом НБУ становить 9 878 068,92 грн., звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яка буде визначена при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 13 червня 2025 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме копії рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2020 року у справі №759/5474/18. 14 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позову заяву, у якому останній заперечив проти заявлених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» позовних вимог. У відзиві відповідач зазначив, що не може погодитись із заборгованістю за кредитним договором №11256066000 від 22.11.2007 року, укладеним між ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] . Вважає, що до позову не долучено первинних документів про розмір заборгованості. Єдиним документом, що вказує на заборгованість, є заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.02.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УКРСИББАНК» 203 284,99 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором №11256066000 від 22.11.2007року (справа №2-4161/11). З огляду на це рішення, його не було залучено до участі у справі, про саме рішення йому не було відомо, а відтак вважає, що він вправі оспорювати заявлену у спорі заборгованість. Разом з тим, 25.02.2009 року йому, [PERSON] та іншим в рамках кримінального провадження №12124 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч.4 190 ч.4, 28 ч.4 205 ч.2, 28 ч.4 209 ч.3, 255 ч.І, 28 ч.4 358 ч.2, 28 ч.4 358 ч.3 ст. 358 КК України, і цього ж дня підозрюваним було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. На час обрання відносно відповідачів запобіжного заходу тримання під вартою, простроченої заборгованості за кредитним договором не було, непогашеними залишилось близько 30 000 доларів США тіла кредиту. [PERSON] вказав, що під час кримінального провадження він перебував під вартою до 04.12.2013 року. [PERSON] було звільнено з під варти 11.12.2013року. На даний час кримінальне провадження перебуває на розгляді Деснянського районного суду міста Києва. Пред`явлене відповідачам у цій справі обвинувачення передбачає конфіскацію майна. Обвинувачення в суді підтримує Офіс Генерального прокурора. Відповідач вказує, що позивачем не доведено заборгованості на яку він намагається звернути стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Поряд з тим, в рамках кримінального провадження, відносно відповідачів квартиру [ADDRESS] іпотечну квартиру) визнано речовим доказом, і накладено на неї арешт. [PERSON] наголосив, що ці обставини відомі позивачу, проте ним не заявлено про участь у справі прокурора, хоча очевидно, що рішення за дійсним спором може зачіпати інтереси держави. Тому, відповідач подав до відзиву клопотання про залучення до участі у справі Офіса Генерального прокурора в якості третьої особи без самостійних вимог. Крім того, відповідач вважає, що дійсний позов заявлено з пропуском позовної давності. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Корнієнка Р.О. про залучення третьої особи у справі за позовом ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діну Петрівну. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Корнієнка Р.О. про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у Акціонерного товариство «Укрсиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, код ЄДРПОУ: 09807750) та ТОВ «УкрБорг» (04073, м. Київ, проспект Степана Бандери, будинок 28А, код ЄДРПОУ: 34482256): засвідчені копії договорів між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «УкрБорг» про відступлення права вимоги за кредитним договором № 1125966000 від 22.11.2007 року. На виконання вимог ухвали суду АТ «Укрсиббанк» надано відповідь, у якій повідомлено, що Банк не укладав з ТОВ «УкрБорг» правочину щодо відступлення права вимоги за кредитними договорами №1125966000 від 22.11.2007 року. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів - залишено без задоволення. Клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Корнієнка Руслана Олександровича про витребування оригіналів доказів - залишено без задоволення. Клопотання відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - задоволено. Залучено до участі у справі Офіс Генерального прокурора (код ЄДРПОУ: 00034051, місцезнаходження: 01011, Україна, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 29 грудня 2025 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Офісу Генерального прокурора, у яких Прокурор заперечив щодо заявлених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» позовних вимог, вказуючи на те, що слідчим СОГ ГСУ України здійснювалось досудове слідство кримінальної справи № 01-12124 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ч. 4 ст. 28, ч. 4ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, яка разом із затвердженим обвинувальним висновком скерована до суду в порядку ст. 232 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції 1960 року). У кримінальній справі заявлено 211 позовів на суму 11 876 406 доларів США 67 центів, 1 238 577 євро 50 центів, 6 563 485 гривень. 05.02.2009 слідчим СОГ ГСУ України під час проведення досудового слідства вищевказаної кримінальної справи, з метою забезпечення вказаних позовних заяв, винесена постанова про визнання об`єкта нерухомості речовим доказом та накладення заборони на відчуження майна, згідно якої квартира [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] , та, враховуючи вимоги ст. ст. 125, 126 КПК України (в редакції 1960 року) її визнано речовим доказом з одночасним накладенням заборони на відчуження. Представник третьої особи зазначила, що забезпечення кримінального провадження має вищий пріоритет, ніж захист приватних майнових прав, оскільки йдеться про боротьбу зі злочинністю та повернення державі незаконно отриманих активів. Арешт у кримінальному провадженні має процесуальний пріоритет (в рамках кримінального процесу) над цивільним зверненням стягнення, оскільки пов`язаний із публічним інтересом. Іпотекодержатель не може автоматично ігнорувати такий арешт, але може захищати свої права в судовому порядку, оскаржуючи рішення або доводячи порушення своїх прав. У зв`язку з тим, що кримінальне провадження перебуває на розгляді Деснянського районного суду міста Києва, у якому рішення не прийнято, питання про долю речового доказу - квартири та зняття з неї арешту буде вирішено в остаточному рішенні суду. Враховуючи викладене, арешт нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , з метою забезпечення позовів та збереження речових доказів, залишається до прийняття рішення судом за результатами розгляду кримінальної справи № 2603/4723/12. На підставі викладеного представник Офісу Генерального прокурора просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Святошинського районного суду мста Києва від 18 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Міврода А.М. у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Корнієнко Р.О. заперечували щодо задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві заперечення та надані пояснення. Представник третьої особи Офісу Генерального прокурора - Косова О.А. заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на викладені у письмових поясненнях заперечення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду. Доказів поважності причин своєї неявки суду не надала. Третя особа Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна у судове засідання не з`явилась без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. У силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.11.2007 року між АКІБ «Укр Сиббанк» (змінено на АТ «УКРСИББАНК») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11256066000 з цільовим призначенням на придбання нерухомого майна квартири [ADDRESS] ). Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000 доларів США зі сплатою 12,9 % річних і погашенням згідно умов вказаного договору, строком до 22.11.2019 року. На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 22.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., згідно з яким в іпотеку АТ «УкрСиббанк» було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить як спільна сумісна власність подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пункту 4.5. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Згідно з пунктом 5.2 розділу 5 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.2). 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКБ «УкрСиббанк», відчужило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18.02.2011 року у справі №2-4161/11 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за договором кредиту № 11256066000 від 22.11.2007 року в сумі 203 284,99 доларів США, що еквівалентно 1 608 472,16 грн. за курсом НБУ на день подачі позову до суду та судові витрати у розмірі 1 820 грн. Святошинським районним відділом ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) 09.08.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого листа № 2-4164 від 18.05.2011 року. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2015 року замінено стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на його правонаступника - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26.06.2017 року залишено без розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.10.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26.06.2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Постановою Верховного Суду від 28.03.2018 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06.10.2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 17.05.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26.06.2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06.08.2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.02.2011 року повернуто. З огляду на викладене, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.02.2011 року у справі № 2-4161/11, яким задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором кредиту № 11256066000 від 32.11.2007 року в сумі 203 284,99 доларів США, що еквівалентно 1 608 472,16 грн. та судові витрати у розмірі 1820 грн, набрало законної сили у серпні 2018 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України). Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Разом з тим, позивач, заявляючи вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру), не навів дійсного залишку заборгованості [PERSON] . Розмір заборгованості, зазначений у заочному рішенні у справі № 2-4161/11 не містить актуальних даних щодо дійсного розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором, у зв`язку з чим не може вважатися належним доказом такої заборгованості. Суду не надано доказів фактичної заборгованості за договором, у зв`язку з чим неможливо зробити висновок чи співмірні вимоги позивача про звернення стягнення предмету іпотеки (квартири) з таким розміром. Відповідно до статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Слід зазначити, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» 01.04.2014 направляло на адресу [PERSON] повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. На підставі договору іпотеки від 22.10.2007 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. прийнято рішення від 04.09.2015 року № 24156550 про державну реєстрацію за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права власності на квартиру. Вказаний факт встановлено у ході розгляду цивільної справи № 759/5474/18 за позовом [PERSON] до ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору іпотеки, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, захист права власності і стягнення моральної шкоди. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2018 року у справі №759/5474/18, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2020 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано виконаний приватним нотаріусом запис про державну реєстрацію права власності № 11040962 від 04.09.2015 року на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру за TOB «КЕЙ - КОЛЕКТ» (код ЄДРПОУ -37825968), вселено [PERSON] в квартиру, стягнуто з TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь позивача 97 000 грн. грошової компенсації моральної шкоди. Судом у справі № 759/5474/18 встановлено, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими, разом з іншим, до TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшли права вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] та договором іпотеки. З умов розділу 5 Договору іпотеки від 22.11.2007 року вбачається, що сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому, згідно з п. 5.2. Договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: пункт 5.2.1 Договору, передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»: пункт 5.2.2 Договору, отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній станом на день укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Пололсення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній станом на момент укладення договору іпотеки) та зміст домовленостей сторін, досягнутих у розділі 5 договору іпотеки свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Встановивши, що докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.04.2018 у цивільній справі № 554/14813/15-ц). Таким чином, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». З огляду на викладене, позивачем не доведено наявність заборгованості, яка б була співмірною з його вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, судом у ході розгляду справи встановлено, що слідчим СОГ ГСУ України здійснювалось досудове слідство кримінальної справи № 01-12124 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 4ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, яка разом із затвердженим обвинувальним висновком скерована до суду в порядку ст. 232 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції 1960 року). У кримінальній справі заявлено 211 позовів на суму 11 876 406 доларів США 67 центів, 1 238 577 євро 50 центів, 6 563 485 гривень. Наразі в Деснянському районному суді міста Києва перебуває розгляд вказаної справи на стадії попереднього розгляду справи суддею. Встановлено, що 05.02.2009 року слідчим СОГ ГСУ України під час проведення досудового слідства вищевказаної кримінальної справи, з метою забезпечення вказаних позовних заяв, була винесена постанова про визнання об`єкта нерухомості речовим доказом та накладення заборони на відчуження майна, відповідно до якої квартира [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] , та, враховуючи вимоги ст. ст. 125, 126 КПК України (в редакції 1960 року), її визнано речовим доказом з одночасним накладенням заборони на відчуження. У подальшому вказана постанова вихідним листом за № 13/4-1729 від 05.02.2009 року була направлена для виконання до Київського міського бюро інвентаризації (вхідн. № 4729 від 05.02.2009 року). Окрім того, 09.01.2009 року слідчим СОГ ГСУ України під час проведення досудового слідства кримінальної справи № 01-12124 винесена постанова, якою окремо накладено заборону на відчуження будь-якого нерухомого майна обвинувачених осіб. Відповідно до інформації з Витягів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 22345356 від 21.01.2009 року внесено заборону відчуження щодо всього нерухомого майна [PERSON] та за № 22346648 від 21.09.2009 року щодо всього нерухомого майна [PERSON] . Тобто, відомості про реєстрацію арештів, у тому числі квартири [ADDRESS] внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166,170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. У кримінальному провадженні арешт накладається для забезпечення можливого конфіскації майна як знаряддя злочину, або як того, що було здобуто злочинним шляхом (ст. 170 КПК України). Забезпечення кримінального провадження має вищий пріоритет, ніж захист приватних майнових прав, оскільки йдеться про боротьбу зі злочинністю та повернення державі незаконно отриманих активів. Відповідно до вимог ст.ст. 248, 324, 330 КПК України (в редакції 1960 року) питання про визначення долі речових доказів може бути вирішено виключно судом. Так, згідно з п. п. 7, 8, 9 ст. 324 КПК України (в редакції 1960 року), постановляючи вирок суд повинен вирішити такі питання: чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна; що зробити з речовими доказами, зокрема з грошима, цінностями та іншими речами, нажитими злочинним шляхом. Відповідно до ст. 330 КПК України (в редакції 1960 року), при постановленні вироку суд вирішує питання про речові докази,

Outcome: dismissed