Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява Марченка Є.Р., в інтересах якого діє представник, до Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у провадженні Відповідача перебуває виконавче провадження ВП № 74948551 з виконання виконавчого листа № 520/215/21 про стягнення з [PERSON] боргу. 08.05.2024 року державним виконавцем було накладено арешт на всі рахунки боржника. Проте, 22.05.2024 року арешт з рахунку [NUMBER] в АТ "Укрексімбанк" було знято, оскільки виконавець отримав підтвердження, що цей рахунок призначений виключно для виплати грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовця. Незважаючи на те, що Відповідачу було достеменно відомо про спеціальний статус вказаного рахунку, 06.05.2025 державний виконавець Лопашов В.С. повторно наклав арешт на цей же рахунок у межах того самого провадження. Представник позивача зазначає, що такі дії є незаконними та завдали [PERSON] істотної моральної шкоди. Позивач, будучи військовослужбовцем, у період виконання бойових завдань залишився без засобів до існування через неможливість скористатися грошовим забезпеченням. Це спричинило сильні душевні страждання, відчуття незахищеності з боку держави, приниження гідності та необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просить стягнути 200 000 грн моральної шкоди. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, надано сторонам час для подання заяв по суті. Лозівський відділ державної виконавчої служби в особі начальника надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що державний виконавець діяв суворо у межах повноважень, визначених ст. 18 та 56 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт на кошти боржника накладався автоматизовано через систему виконавчого провадження для забезпечення реального виконання рішення суду. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 19 Закону, боржник зобов`язаний подати декларацію про доходи та майно, чого [PERSON] не зробив. Також, посилаючись на практику Верховного Суду, Відповідач вказує, що саме банк зобов`язаний повідомляти виконавця про цільове призначення рахунку та повертати постанову про арешт без виконання, якщо рахунок має спеціальний режим. Кошти після зарахування на рахунок нібито втрачають свій цільовий статус «зарплати» і стають «вкладом». Відповідач наголосив, що на виконання рішень адміністративного суду державним виконавцем 11.09.2025 року було винесено постановупро зняття арешту та направлено вимогу до банку про відкликання платіжних інструкцій. Оскільки порушення усунуто, Відповідач вважає позов безпідставним. Вимогу про стягнення 200 000 грн моральної шкоди Відповідач вважає необґрунтованою, вказуючи на відсутність актів виконаних робіт, фіскальних звітів або висновків сертифікованих оцінювачів, які б підтвердили розмір збитків. На думку Відповідача, сума визначена Позивачем «на око». Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій категорично заперечував проти доводів ДВС. Адвокат зазначає, що аргументи Відповідача про «законність» дій виконавця не підлягають дослідженню, оскільки факт протиправності вже встановлений рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 (справа №520/18274/25) та від 07.10.2025 (справа №520/23676/25). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини не потребують доказування. Представник Позивача наголошує, що виконавцю було достеменно відомо про статус рахунку ще з 22.05.2024 року, коли арешт знімався вперше на підставі довідки банку. Попри це, виконавець у 2025 році регулярно та неодноразово накладав нові арешти та виставляв платіжні інструкції на списання всіх коштів боржника, залишаючи військовослужбовця без засобів до існування. Також, відкидає вимогу Відповідача щодо надання «чеків та звітів» для підтвердження моральної шкоди. Представник пояснює, що моральна шкода - це не майнові збитки, вона полягає у душевних стражданнях, приниженні та стресі через тривалу боротьбу за свої права та фінансову скруту. Зазначив, що сума 200 000 грн є співмірною з тривалістю порушень (з травня по вересень 2025 року), тяжкістю наслідків для позивача як діючого військовослужбовця та ігноруванню виконавцем судових рішень. Додав, що сама по собі констатація порушення судом не може бути достатньою сатисфакцією за таких обставин. Державна казначейська служба України, в інтересах якої діяв представник, надала письмові пояснення щодо позову, в яких висловила заперечення проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. ДКСУ стверджує, що визначений Позивачем розмір моральної шкоди у сумі 200 000 грн не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. На думку Третьої особи, Позивач не надав доказів реальних фінансових витрат, які б виникли внаслідок дій виконавця, а сума збитків визначена суб`єктивно, всупереч загальним засадам розумності та справедливості. Третя особа наголошує, що сам факт визнання порушеного права у судовому порядку (зокрема рішеннями адміністративних судів) є само по собі адекватним засобом для згладжування душевних страждань і становить собою «справедливу сатисфакцію», яка не обов`язково має супроводжуватися грошовими виплатами. ДКСУ вказувала на те, що у прохальній частині позову відсутні посилання на конкретний орган, через який мають перераховуватися кошти, або номери рахунків, з яких має бути здійснено стягнення, що, на думку відомства, робить вимогу про стягнення з Державного бюджету України некоректною. Третя особа звернула увагу суду на те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» приймався в умовах дії правового режиму воєнного стану. У зв`язку з цим, ДКСУ зауважила, що видатки бюджету мають першочергово спрямовуватися на національну безпеку, оборону та заходи, пов`язані з відсіччю збройної агресії, а не на виплату значних сум компенсацій, які не мають належного доказового обґрунтування. Представник позивача надав заперечення на пояснення третьої особи, в яких вказав, що твердження ДКСУ про те, що в позові не вказано конкретний орган чи рахунок для списання коштів безпідставне, оскільки вимоги сформульовано правильно, саме держава є боржником, а конкретний технічний порядок виконання (рахунки, процедури безспірного списання) регламентується спеціальними нормативними актами і не повинен зазначатися в резолютивній частині рішення. Представник не погодився з аргументом третьої особи про те, що розмір моральної шкоди не підтверджений доказами, оскільки моральна шкода полягає в душевних стражданнях через протиправну поведінку держави, і сам факт визнання дій виконавця незаконними (рішеннями адміністративного суду) є достатнім підґрунтям для компенсації. Також, звернув увагу суду на те, що державний виконавець тричі накладав арешт на один і той самий зарплатний рахунок, хоча достеменно знав про його спеціальний режим ще з травня 2024 року. Саме ця регулярність і систематичність незаконних дій є підставою для заявленого розміру відшкодування у 200 000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. 08.05.2024 старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавче служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерств юстиції Лопашовим Вадимом Сергійовичем відкрито виконавче провадження №74948551 з примусового виконання виконавчого листа №520/215/21, виданого 08.11.2021 Харківським окружним адміністративним судом про стягнення з [PERSON] на користь Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба боргу у розмірі 637504,96 грн. 08.05.2024 старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лопашовим Вадимом Сергійовичем винесено постанову про арешт коштів боржника по ВП № 74948551. Проте, вже 22.05.2024 було винесено Постанову про зняття арешту з коштів з рахунку [PERSON] [NUMBER] відкритий в АТ "Укрексімбанк", оскільки згідно довідки банку - дани картковий рахунок відкритий для надходження заробітної плати. 06.05.2025 року старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лопашовим Вадимом Сергійовичем було знову винесено Постанову про арешт коштів боржника по ВП №74948551. Проте, на підставі заяви представника боржника 09.06.2025 було винесено Постанову про зняття арешту з коштів з рахунку [PERSON] [NUMBER] відкритий в АТ "Укрексімбанк", оскільки це є зарплатним рахунком. В рамках виконавчого провадження 04.07.2025 виконавцем було винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Такою постановою було встановлено, що боржник отримує дохід в в/ч [NUMBER] , а тому виконавець постановив звернути стягнення на доходи [PERSON] , які він отримує дохід у в/ч [NUMBER] , тобто здійснювати відрахування із сум доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, у розмір 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, як складає 642774,37 гривня (UAH), в тому числі виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця та витрати, пов?язані з організацією та проведенням виконавчих дій. Копія такої постанови, як вбачається з самої постанови, було направлено виконавцем для виконання до в/ч [NUMBER] . 07.07.2025 року старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лопашовим Вадимом Сергійовичем було знову прийнято постанову про арешт коштів боржника по ВП № 74948551, накладено арешт і на рахунок [NUMBER] відкритий в АТ "Укрексімбанк", який є зарплатним рахунком. 08.07.2025 року представником боржника подано заяву про зняття арешту з банківського рахунку [PERSON] [NUMBER] , оскільки він відкритий в АТ "Укрексімбанк" для отримання заробітної плати (грошового забезпечення військовослужбовця). 01.09.2025 року виконавцем було винесено повторно постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] (а.с.31). В рамках виконавчого провадження державним виконавцем складено платіжні інструкції: № 46267 від 16.07.2025; №46950 від 01.08.2025; №49339 від 01.09.2025 про примусове списання з рахунку [PERSON] [NUMBER] , відкритого в АТ "Укрексімбанк" грошових коштів. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року (справа № 520/18274/25) дії виконавця щодо накладення арешту та виставлення платіжних інструкцій від 04.07.2025 та 08.07.2025 визнано протиправними(а.с.44-48). Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 року (справа № 520/23676/25) дії виконавця щодо виставлення нових платіжних інструкцій від 16.07.2025, 01.08.2025 та 01.09.2025 також визнано протиправними(а.с.49-53). Копією посвідчення підтверджується факт того, що [PERSON] є військовослужбовцем. У відповідності до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Таким чином, факт протиправності дій державного виконавця є доведеним і не потребує перевірки. Відповідно до ч. 2 ст.2, ч. 1 ст.170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (висновок у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21). Згідно зі ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Крім цього, згідно змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Тобто, у даній категорії справ, і у даній справі зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу (позивачам) шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 13 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що Позивачу було завдано моральної шкоди. Протиправність дій Відповідача мала систематичний характер: виконавець тричі накладав арешт на рахунок, який він сам ще у травні 2024 року визнав зарплатним. Повторне накладення арешту та виставлення платіжних інструкцій на примусове списання всіх коштів (що позбавляло військовослужбовця засобів до існування) свідчить про грубе нехтування правами людини та принципом належного врядування. Суд враховує, що Позивач є військовослужбовцем, який виконує завдання із захисту держави. Блокування його єдиного джерела доходу протягом тривалого часу (травеньвересень 2025 року) призвело до необхідності залучення позикових коштів, звернення до адвоката та тривалих судових тяжб. Такі обставини безумовно спричиняють психологічний стрес, відчуття несправедливості та тривалу невизначеність, що згідно з практикою ЄСПЛ (справа «Рисовський проти України») є підставою для компенсації. При визначенні розміру відшкодування суд керується засадами розумності та справедливості (ст. 23 ЦК України). Заявлена сума 200 000 грн є дещо завищеною. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги долучені докази позивачем взяття позик під час арештів його рахунків, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань, які зазнав позивач, у зв`язку з неодноразовим арештом його рахунку та безпідставним позбавленням грошового забезпечення, значний період тривалості цих страждань, інші обставини, які мають істотне значення, та, зважаючи при цьому на вимоги розумності і справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] , у розмірі 50000 грн. Такий розмір моральної шкоди, на думку суду, відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеню вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, в зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що:«кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Беручи до уваги вищевикладене, посилання третьої особи про відсутність конкретного органу через який мають перераховуватися кошти, або номери рахунків, з яких має бути здійснено стягнення, є безпідставним. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 500,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Іншу частину судового збору залишити за позивачем. Представник позивача неодноразово зазначив у заявах по суті, що докази фактичного понесення позивачем витрат на правничу допомогу будуть подані до суду пізніше, відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевказане, суд вважає за можливе питання розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу, вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial