Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

09.11.2018 [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] 1 000 доларів США, а 12.12.2018 ще 1 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 09.11.2018 наступного змісту: «Ми, [PERSON] та [PERSON] , діючи на підставі довіреності від [PERSON] , отримали передплату 1 000 (тисячу) доларів США в рахунок оплати за 2/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підтверджуємо, що інша частина оплати за 2/5 частини квартири складає 29 000 доларів США, яка повинна бути виплачена до 05 грудня 2018 року. Дата 09.11.2018. Отримали 1000 доларів США в рахунок оплати. Залишок 28 000 доларів США. Дата 12.12.2018. Власні підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На звороті розписки містяться 2 застереження [PERSON] , а саме: дана розписка написана рукою [PERSON] . Я вимушена була передати ці кошти 09.11.2018 1 000 доларів США та підписатися під цим документом під загрозою та тиском [PERSON] та Гліба Сторчака. Дата 09.11.2018. Власний підпис [PERSON] ; 12.12.2018 під тиском та погрозами нашому життю з боку [PERSON] та Гліба Сторчака, я вимушена передати їм ще 1 000 доларів США. Вимагання та шантаж, погроза нашій безпеці та нашим життям, під примушуванням та тиском з їх сторони, змусили мене здійснити цю дію. Дата 12.12.2018. Власноручний підпис [PERSON] », копія якої досліджена судом. З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №199761865 від 11.02.2020 та №467605432 від 11.03.2026 судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А. [PERSON] належить 1/5 частка квартири [ADDRESS] та на підставі договору дарування від 13.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Сисоєнко І.В. ще 1/5 частка вказаної квартири. Тобто, станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 [PERSON] належала лише 1/5 частка квартири [ADDRESS] . З копії довіреності віл 01.08.2018, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Новіковою Н.А., випливає, що [PERSON] видав цю довіреність [PERSON] та [PERSON] , та уповноважив їх, кожного окремо: здійснювати нагляд за належною йому 1/5 часткою квартири [ADDRESS] , мати до неї вільний доступ, вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації його права власності на вищезазначену 1/5 частки квартири, в тому числі комунальні, за користування телефонним зв`язком та іншими послугами, представляти його інтереси у бідь-яких установах чи підприємствах, незалежно від їх форми власності, чи підпорядкування, в тому числі в органах нотаріату, ЖЕО, водо -, тепло-, газо -, енерго - постачальних, зв`язку, виконавчих комітетах, міських, районних, обласних рад, санітарно-епідеміологічній службі, інспекції ДАБІ, головному архітектурно-планувальному управлінні, пожежного нагляду, належній реєстраційній службі, належному ЦНАПІ, тощо. Подавати від його імені будь-які заяви, що стосуються виконання цієї довіреності, отримувати довідки чи інші документи, укладати договори про надання комунальних послуг, самостійно визначаючи суми, терміни, та інші умови договорів, використовувати 1/5 частку квартири на власний розсуд, укладати та підписувати договори оренди на умовах та за ціну за їх розсудом, укладати зміни до укладених договорів оренди, розривати укладені договори оренди, одержувати гроші за укладеними договорами оренди, розписуватися за нього, здійснювати поточний та комунальний ремонт квартири, ремонтувати та змінювати санітарно-технічні прилади і пристрої, які вийшли з ладу з вини власника квартири або через невідповідну експлуатацію, механічне пошкодження, тощо. Запрошувати третіх осіб. Приписами ст. 1000 ЦК України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. (ч.1 ст.1007 ЦК України) Відтак, проаналізувавши текст довіреності від 01.08.2018 суд встановив, що [PERSON] , як власник 1/5 частки квартири [ADDRESS] , не уповноважував [PERSON] та [PERSON] укладати від його імені договори купівлі-продажу належної йому частки квартири, попередні договори, отримувати аванс у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу, у тому числі і з [PERSON] , як і не уповноважував їх укладати будь-які інші договори, окрім договорів оренди. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 ЦК України) Приписами ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. (ст.657 ЦК України) До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. (ч.1 ст.181 ЦК України) Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Поняття попереднього договору визначено у ч.1 ст.635 ЦК України. Так, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі. Приписами ст.570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частиною 2 ст.570 ЦК України регламентовано, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У цій справі суду не надано жодного доказу, що [PERSON] укладала з [PERSON] попередній договір продажу 2/5 частки квартири [ADDRESS] , а відтак [PERSON] та [PERSON] не мали права отримувати від [PERSON] аванс у рахунок належних з неї за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, оскільки між [PERSON] та [PERSON] попередній договір не укладався, станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 [PERSON] не був власником 2/5 часток квартири, а також не уповноважував [PERSON] та [PERSON] укладати попередній договір з [PERSON] та отримувати від неї аванс навіть за 1/5 частку квартири. Також суд зазначає, що складена розписка не містить істотних умов попереднього договору купівлі-продажу квартири, тобто не є договором у розумінні ст.ст. 635, 638, 657 ЦК України, а лише підтверджує факт отримання коштів відповідачами [PERSON] та [PERSON] від позивача. Суду не надано доказів, що отримані від [PERSON] грошові кошти у сумі 2 000 доларів США [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Як встановив суд у цій справі, між [PERSON] та [PERSON] попередній договір купівлі-продажу квартири не укладався, а відтак неукладення договору не можна ототожнювати з його нікчемністю, а тому до спірних правовідносин не застосовуються вимоги статті 216 ЦК України. Отже, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що кошти отримані як передоплата, а у розписці визначена чітка правова мета платежу - в рахунок оплати за 2/5 частки квартири за конкретною адресою, визначений залишок суми, що підлягає сплаті, визначений конкретний строк остаточного розрахунку вказано, що особи, які отримують кошти, діють в інтересах власника частки, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у досліджених судом доказах. Таким чином, суд, встановивши, що [PERSON] та [PERSON] будучи неуповноваженими особами спільно отримали від [PERSON] грошові кошти у сумі 2 000 доларів США за продаж 2/5 частки квартири, які станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 [PERSON] не належали; [PERSON] не уповноважував [PERSON] та [PERSON] укладати від його імені договори (окрім договорів оренди); договір купівлі-продажу навіть 1/5 частки квартири між [PERSON] та [PERSON] укладений не був; доказів передання грошових коштів отриманих [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] [PERSON] суду не надано, доходить висновку про набуття відповідачами [PERSON] та [PERSON] коштів за відсутності для цього правових підстав, а відтак позов підлягає частковому задоволенню і з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 2 000 доларів США відповідно до статті 1212 ЦК України. Щодо строків позовної давності Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). В ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позов у даній справі подано через підсистему «Електронний суд» 26.09.2025, що підтверджено даними ЄСІТС. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який Указами Президента України неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17 квітня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено на підставі ЗУ № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025. Відповідно до ч.3 ст.263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Таким чином, з огляду на те, що з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на усій території України, а також на зупинення строків перебігу позовної давності в період з 17.04.2022 по 04.09.2025, встановлені судом обставини у справі, а саме порушення прав позивача 09.11.2018 і звернення позивача з даним позовом 26.09.2025 року, суд доходить висновку, що трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено. Враховуючи викладене суд відхиляє заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки її доводи не знайшли свого підтвердження у досліджених судом доказах. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч.1 ст.133 ЦПК України) Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 969,00 грн (позов подано в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору), що підтверджено квитанцією від 26.09.2025, а відтак з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір у рівних частках по 484 грн 50 коп. з кожного.

Outcome: partial