Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача 25.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Богуславського районного суду Київської області надійшла заява адвоката Стаценка Олександра Дмитровича, який діє в інтересах заявника [PERSON] про забезпечення позову, в якій просили: зупинити стягнення на підставі виконавчого документу у виконавчому провадженні №68016243 від 28 грудня 2021 року з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 25 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Сазоновою Оленою Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за № 18990. 05.12.2025 через підсистему «Електронний суд» адвокат Стаценко Олександр Дмитрович, який діє в інтересах заявника [PERSON] звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовною заявою до АТ «СЕНС БАНК», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул Іван Іванович в якому просив: визнати виконавчий напис №18990, вчинений 25 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» заборгованості за Оферту на укладення угоди про надання кредиту №491044681 від 27.01.2021 в розмірі 18 187 (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят сім) гривень 78 копійок таким, що не підлягає виконанню. Також, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати понесені на сплату судового збору в розмірі 1 453,44 грн. та правничої допомоги в розмірі 15 000, 00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною вчинено виконавчий напис № 18990 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №491044681 від 27.01.2021, на підставі якого 28.12.2021 відкрито виконавче провадження №68016243. Виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки подані для його вчинення документи не підтверджували безспірності заборгованості, а кредитний договір не був нотаріально посвідчений. ІІ. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання сторін. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючою суддею за заявою про забезпечення позову визначено суддю Буравову К.І. Ухвалою суду від 27.11.2025 заяву адвоката Стаценка Олександра Дмитровича діючого в інтересах [PERSON] про забезпечення позову до подання позовної заяви - задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом №18990 від 25.11.2021 вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення на користь стягувача: Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором №491044681 від 27.01.2021 в розмірі 18 187,78 грн., у виконавчому провадженні № 68016243. Копію ухвали направлено приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Крегулу Івану Івановичу, для виконання. Відповідно до протоколу передачі судової справи (№358/2211/25) раніше визначеному складу суду від 05.12.2025 головуючою суддею у даній справі визначено суддю Буравову К.І. (а.с. 28). Ухвалою від 06.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання у справі призначено на 02.02.2026 о 15 год. 00 хв. (а.с. 33-34). 02.02.2026 підготовче судове засідання у справі відкладено на 19.02.2026 о 15 год. 00 хв., (а.с. 41). 10.02.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача Стаценко О.Д. подав до суду клопотання про долучення доказів, в якому просив визнати поважними причини неподання доказів у строк, передбачений ч. 2 ст.83 ЦПК України та поновити строк для подання доказів. Долучити до матеріалів справи копію відповіді Управління нотаріату Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №3765/6.4-26вх.6527/6-26 від 06.02.2026 (а.с. 46-51). 19.02.2026 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача ТОВ «СЕНС БАНК» Матвійчук М.З. подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив: відмовити в задоволенні позову в повному обсязі; у випадку задоволення позову, зменшити розмір витрат на правничу допомогу на вісімдесят відсотків. На обґрунтування відзиву зазначив, що виконавчий напис нотаріуса було вчинено з дотриманням вимог законодавства на підставі документів, передбачених Переліком документів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1172, які підтверджують наявність заборгованості позивача за кредитним договором. Відповідач вказує, що позивач допустив прострочення виконання зобов`язань, у зв`язку з чим кредитор мав право звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису як способу позасудового захисту. Також у відзиві зазначено, що позивач не надав доказів спірності заборгованості та не спростував розрахунок боргу. Крім того, відповідач заперечує проти розміру заявлених витрат на правничу допомогу, вважаючи їх необґрунтованими та завищеними. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 54-63). 19.02.2026 справу призначено до судового розгляду на 03.03.2026 о 15 год. 00 хв. (а.с.64-65). 23.02.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача Стаценко О.Д. подав до суду клопотання/заперечення в якому просив відмовити в прийнятті відзиву на позовну заяву від 19.02.2026, поданого представником відповідача адвокатом Матвійчуком М.З. Клопотання мотивоване тим, що ухвалою суду від 06.01.2026 відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, який, на думку заявника, пропущено. При цьому представник позивача зазначає, що відповідач був належним чином обізнаний про відкриття провадження у справі та не був позбавлений можливості своєчасно подати відзив (69-73). 02.03.2026 представник відповідача АТ «СЕНС БАНК» Матвійчук М.З. через підсистему «Електронний суд» подав заяву про поновлення процесуального строку, в якій просив поновити АТ «СЕНС БАНК» строк на подачу відзиву на позовну заяву, який було подано 19.02.2026. У випадку відмови у задоволенні цього клопотання, просив врахувати зміст відзиву як письмові пояснення та клопотання по справі, та врахувати їх зміст при вирішенні спору по суті. У заяві зазначено, що 10.02.2026 представником позивача було подано клопотання про долучення доказів, які вплинули на формування правової позиції відповідача. У зв`язку з цим 19.02.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву з урахуванням поданих доказів. 02.03.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача Стаценко О.Д. подав до суду заяву про розгляд справи без участі в якій просив: провести судове засідання призначене на 03.03.2026 о 15:00 год. за відсутності позивача та представника позивача. відмовити в прийнятті відзиву на позовну заяву від 19.02.2026, поданого представником відповідача адвокатом Матвійчуком М.З. через недотримання строку подання документа, який встановлений судом; відмовити в прийнятті поданої представником відповідача адвокатом Матвійчуком М.З. заяви про поновлення процесуального строку від 27.02.2026 через не дотримання вимог ч. 4 ст. 127 ЦПК України, якою визначено порядок подання документів із порушенням строків. Сторони по справі, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання призначене на 03.03.2026 не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. 03.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення за наслідками розгляду цивільної справи, та проголошення повного тексту судового рішення було призначено на 12.03.2026 о 16 год. 00 хв. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 25 листопада 2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №18990, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» (яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») заборгованості за Оферту на укладення угоди про надання кредиту №491044681 від 27.01.2021 в розмірі 18 187 (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят сім) гривень 78 копійок (а.с. 13). За вказаним виконавчим написом приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом Іваном Івановичем відкрито виконавче провадження № 68016243, що підтверджується відповідною постановою від 28.12.2021 (а.с. 15). Позивач вважає виконавчий напис таким, що вчинений із порушенням вимог законодавства, оскільки заборгованість не є безспірною, жодних вимог від відповідача щодо сплати заборгованості він не отримував. IV. Застосовані норми права Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5, визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Позивач, для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилається про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено нотаріусом на договорі, який не було нотаріально посвідчено. Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 р., постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 р. скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 р., втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 р. з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі № 826/20084/14. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 р. у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 р. у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 р. у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 р. у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 р. у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 р.). V. Мотиви та висновки суду. Судом установлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 у справі №826/20084/14. Отже, укладений між сторонами кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини п`ятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення суд обов`язково зазначає про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У випадку відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати у виді судового збору за подання: заяви про забезпечення позову у розмірі 484,48 грн. та подання позовної заяви в розмірі 968,96 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що в загальному розмірі, що становить 1 453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки (484,48 грн. + 968,96 грн.) Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн., про стягнення яких заявлено позивачем, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону, не на користь якої ухвалене судове рішення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України). Принцип відшкодування таких витрат закріплений також у пункті 12 частини третьої статті 2 ЦПК України. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пункт 5.44 постанови від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зазначила, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання. Постанова ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 визначає, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною. У постанові ВП ВС у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, сформовано правову позицію, згідно якої при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 14.11.2024 Верховний Суд у справі № 161/629/23 зробив висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача [PERSON] представляв адвокат Стаценко Олександр Дмитрович на підставі: ордеру на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Стаценком О.Д. від 05.12.2025, серії АІ №2069099; копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Стаценком О.Д. від 07.02.2022 серії КС №10513/10 та договору № 2/03/24 від 11.03.2024 про надання професійної правничої допомоги (а.с.18-22). На підтвердження доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача долучено копію квитанції від 20.11.2025, оформлену адвокатом Стаценком О.Д. за надання правничої допомоги [PERSON] у Богуславському районному суді та виконавчому провадженні № 68016243 на суму 15 000,00 грн. (а.с.20). Водночас, представником позивача не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що унеможливлює здійснити оцінку наданих робіт (послуг) та відповідно підтвердити об`єм їх надання. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі№922/1964/21). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2025 у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24. Таким чином, надані представником позивача документи не дозволяють суду встановити реальність, необхідність та обґрунтованість витрат на професійну правничу допомогу в їх сукупності, а тому не є належним та достатнім доказом фактичного понесення таких витрат. За таких обставин суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак правові підстави для їх стягнення відсутні. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, компенсації підлягають лише ті витрати, які були фактичними, неминучими та розумними за розміром (рішення у справах «Гуриненко проти України») Приймаючи до уваги наведені вище норми Закону, які регламентують дані правовідносини, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених стороною спору судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи позицію відповідача, дослідивши матеріали справи, а також враховуючи той факт, що фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу не підтверджені доказами, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial