Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

У вересні 2025 позивачка [PERSON] , через свою представницю, звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів до відповідача АТ «КБ «Приватбанк» із вимогами про відновлення залишку коштів на картковому рахунку до стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованої операції та скасувати за її картковим рахунком заборгованість за використаним кредитним лімітом, з урахуванням відсотків, неустойки, комісії та інших штрафних санкцій, які утворилися внаслідок несанкціонованої операції (а. с. 1-5). В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачка є фізичною особою, яка має відкритий рахунок в у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що використовується для ведення в особистих цілях. В результаті шахрайських дій з належного позивачці банківського рахунку [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» Договір № SAMDN40000012079993 від 06 березня 2007 року було списано кредитні кошти в загальному розмірі 122 050 гривень, чим їй завдано збитків. Вказує, що в підтвердження обставин шахрайських дій є порушення кримінального провадження, відомості про яке зареєстровані за заявою позивачки в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 24 жовтня 2024 року за № 12024042140000007 за ч. 4 ст. 190 КК України. Стверджує, що з метою повідомлення відповідача про вчинені щодо позивачки шахрайські дії, остання написала відповідачу особисті звернення із проханням вжити заходів для врегулювання ситуації, що склалась, однак відповідач повідомив її про нарахування процентів та штрафних санкцій у зв`язку зі списанням коштів, та надав відповідь про те, що платіж був здійснений в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 (далі - Приват24), під її авторизацією, що можливо лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації позивачки. Натомість позивачка стверджує, що до вказаних операцій не має жодного відношення, оскільки вона не втрачала платіжні картки, не передавала їх третім особам, логін та пароль для входу в мобільний банкінг нею також нікому не передавалися. Крім того, зазначає, що свій мобільний телефон позивачка також не втрачала і не передавала в користування третім особам, SIМ-карта з номером телефону, що зареєстрований в АТ КБ «Приватбанк», не втрачалася і не передавалася в користування третім особам. ПІН-код карток, їх CVV2/CVC2 не передавалися третім особам. Натомість, зазначає, що її мобільний телефон був «взламаний», та внаслідок таких шахрайських дій відбулося списання коштів з її рахунку. При цьому, стверджує про те, що після того, як позивачці стало відомо про факт списання коштів, вона одразу звернулась з повідомленням про вчинення шахрайських дій письмово до відділення відповідача зі скаргою щодо безпідставного зняття коштів, та до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Зазначає, що 24 жовтня 2024 року за її заявою за даним фактом в ЄРДР за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України зареєстровано кримінальне провадження №12024042140000007. Вказує, що натомість банк на її заяву про несанкціоноване списання грошових коштів та з проханням провести за даним фактом відповідну перевірку й відновити залишок коштів на рахунку до стану, який існував до моменту несанкціонованого списання грошових коштів, відповів відмовою. Стверджує, що позивачка намагалась вирішити спір у досудовому порядку, але відповідач відмовився повертати кошти, тому вона змушена звернутися до суду для захисту свого порушеного права. Тому прохає суд відновити залишок коштів на картковому рахунку до стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованої операції й скасувати за її картковим рахунком заборгованість за використаним кредитним лімітом, з урахуванням відсотків, неустойки, комісії та інших штрафних санкцій, які утворилися внаслідок несанкціонованої операції та стягнути з відповідача понесені позивачкою судові витрати в тому числі на правову допомогу у сумі 20 000 гривень. Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 39), копія якої надіслана учасникам справи 19 вересня 2025 року за вихідним № 23887/25-вих/2/204/4552/25 (а. с. 40). 21 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Провоторова Ю.В. на позовну заяву позивачки (а. с, 57-64), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що службою безпеки банку за даним фактом була проведена службова перевірка, згідно якої встановлено, що станом на 22 жовтня 2024 року клієнтка [PERSON] в особистому користуванні мала картку Універсальну Голд [NUMBER] , а також картку для виплат [NUMBER] , при цьому для авторизації в банку остання використовувала номер телефону [NUMBER] , який у період проведення спірних транзакцій не змінювався. Крім того, в ході даної перевірки банком було встановлено, що [PERSON] в мережі Інтернет намагалася оформити «допомогу українцям» на невідомому сайті, перейшла нібито за посиланням Приват24, але це був фішинговий сайт, після чого у [PERSON] повністю вийшов з ладу телефон та відбулись спірні транзакції зі списання коштів. Вказує, що підтвердження операцій здійснювалося шляхом направлення смс-повідомлення на її фінансовий номер телефону [NUMBER] . Стверджує, що дані обставини підтверджуються висновком служби безпеки банку та звукозаписом розмови [PERSON] з оператором 3700. Разом з цим, стверджує, що аналізом руху коштів по картковим рахункам [PERSON] банком було встановлено, що 22 жовтня 2024 року, з карткового рахунку [NUMBER] позивачки, через додаток Приват24, здійснено перекази коштів на загальну суму 125 711 гривень 50 копійок (комісія 3 661 гривня 50 копійок), зокрема: тричі по 30 900 гривень, комісія 900 гривень - на картку [NUMBER] (о 21:52:06, о 21:52:44 та 21:53:15), та один раз на суму 33 011 гривень 50 копійок - на картку [NUMBER] (о 21:55:39). Пізніше, 22 жовтня 2024 року об 21:55:38 також з картки позивачки [NUMBER] було здійснено переказ у сумі 30 000 гривень на картку [NUMBER] , яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який прострочених заборгованостей не має, але перебуває у списку обмежень, з-поміж інших, з кодифікатором 1.41 (шахраї у електронних операціях). Вважає, що в даному випадку списання коштів з рахунку позивачки відбулося, у зв`язку з її халатною поведінкою з персональною інформацією, переходом на фітинговий сайт. Зазначає, що вимогами п. 2.1.4.18 Умов та Правил передбачено, що відповідальність за усі операції, зроблені в мережі Інтернет по карткам прив`язаним до карткового рахунку клієнта, покладається на клієнта. У разі виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет клієнт повинен подати заяву до банку з цього питання. Банк, у свою чергу, представляє інтереси клієнта у Міжнародній Платіжній системі з питання повернення санкційованої списаної суми. Заперечення операції по кредитній картці можливе не більше трьох разів, після чого картка підлягає переоформленню відповідно до тарифів банку. Тому вважає, що клієнт несе відповідальність в повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки (рахунку) на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Вказує на те, що позивачка своїми халатними діями сама надала доступ невідомим особам до свого телефону з додатком Приват24, у зв`язку з чим були вчинені спірні транзакції. Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги це, не знаючи персональну інформацію (коди, дані карток та інше), відтак вважає, що позивачкою не було дотримано вимоги законодавства і Умов та правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації. Стверджує, що без розголошення з боку позивачки інформації, інша особа не змогла б, ані зняти, ані переказати кошти, оскільки у банка існує надійна система захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних неможливо отримати доступ до рахунку. Тому, вважає, що в даному випадку списання коштів з рахунку позивачки відбулося, у зв`язку із її халатною поведінкою щодо розповсюдження персональної інформації, яка призначалася тільки для неї. Разом з цим, зазначає, що постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року та ст. 1212 ЦК України визначено, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа яка їх обслуговує. Вважає, що у разі встановлення винної особи у кримінальному провадженні, у [PERSON] буде право в рамках кримінального провадження подати позов про стягнення незаконно отриманих коштів. Разом з цим, зазначає, що заявлені позивачкою витрати на правову допомогу є очевидно завищеними, необґрунтованими та неспівмірними. Тому, прохає суд поновити строк для подачі відзиву на позовну заява та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Станом на дату розгляду справи судом, відповідь на відзив позивачкою не надано, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується той факт, що позивачка є клієнтом АТ «КБ «Приватбанк», де їй відкрито рахунок [NUMBER] із прив`язкою до картки № [NUMBER] і додатковим рахунком договору SAMDN40000012079993 від 06 березня 2007 року, що підтверджується відповідною випискою по картці (а. с. 17). Так, із виписки по картковому рахунку [NUMBER] із прив`язкою до картки № [NUMBER] (кредитка, а. с. 17) убачається, що станом на дату спірної транзакції 22 жовтня 2024 року баланс по картці позивачки становив «-51 281,53», після чого (двічі) об 21 годині 52 хвилини, та по одному разу об 21 годині 53 хвилини та 21 годині 54 хвилини було здійснено три перекази «на омріяний ремонт», кожен з яких на суму у валюті операції - 30 000 гривень, сума у валюті картки 30 900 гривень (900 комісія), та «на свою картку* [NUMBER] » у валюті операції - 32 050 гривень, сума у валюті картки 33 011 гривень 50 копійок (961 гривня 50 копійок комісія). 23 жовтня 2024 року позивачка звернулася до ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою щодо списання шахрайським шляхом з її кредитної картки грошових коштів, на підставі якої 24 жовтня 2023 року відкрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12024042140000007 (а. с. 11). 25 жовтня 2024 року позивачка звернулася із письмовою заявою щодо шахрайських дій (а. с. 12). 18 листопада 2024 року відповідачем надано відповідь № 20.1.0.0.0/7-241025/14469 на заяву позивачки (а. с. 18 та на звороті), якою їй відмовлено у поверненні списаних 22 жовтня 2024 року з її платіжної картки № [NUMBER] , [NUMBER] грошових коштів, з тих підстав, що вказані дії можливо здійснити лише за допомогою використання її фінансового телефону та іншої особистої інформації. 22 жовтня 2024 року, ввечері, позивака звернулася на гарячу лінію АТ «Приватбанк» із повідомленням про вчинення відносно неї шахрайських дій та заявою про блокування її карток, що підтверджується наданим відповідачем аудіо записом. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Так, звертаючись з даним позовом до відповідача, позивачка посилалася на те, що внаслідок проведення шахрайських дій через бездіяльність відповідача, з її кредитної картки було списано 122 050 гривень. Натомість, відповідач стверджує, що під час проведення службової перевірки, з-поміж іншого, шляхом прослуховування діалогів клієнта було встановлено, що в даному випадку списання коштів з рахунку позивачки відбулося, у зв`язку із її халатною поведінкою щодо розповсюдження персональної інформації, яка призначалася тільки для неї. Однак суд не може погодитися з указаним, оскільки дане спростовується матеріалами справи, зокрема цим самим звукозаписом розмови позивачки та представника банку, під час якої вона наголошує представнику банку про те, що жодних персональних даних (логінів, пін-кодів, терміну дії та CVV картки, даних Приват24, тощо) вона не розголошувала третім особам, а лише перейшла за посиланням для отримання допомоги українцям, після чого її телефон перестав реагувати на будь-які її дії та вимкнувся. Згодом, зрозумівши, що телефон не розряджений, а заблокований, що може бути шахрайськими діями, позивачка негайно вжила заходів, та звернулася до відповідача з іншого свого номеру телефону з відповідним повідомленням про можливі шахрайські дії та із вимогою про блокування її карток. Водночас, з розмови позивачки та представника банку, встановлено, що остання на момент такого звернення навіть не знала про несанкціоновані транзакції (списання) з її кредитної картки, а вживала превентивні заходи щодо їх попередження. В свою чергу, представник банку запевнив останню, що перевірити такі транзакції на разі неможливо, оскільки вона звертається не з фінансового номеру телефону. Згідно з вимогами ст. 1073 ЦК України, у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, що якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Нормами п. 1 ч. 5 ст. 55 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку зобов`язаний забезпечувати захист інформації під час обміну з надавачем послуг з надання відомостей з рахунків відповідно до вимог, встановлених цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідно до вимог ст. 67 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання. Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації. У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи. Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації. Працівники надавачів платіжних послуг несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства. Крім того, приписами ч. 1 ст. 51 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що надавачі платіжних послуг зобов`язані здійснювати моніторинг платіжних операцій користувачів відповідно до внутрішнього порядку управління операційними ризиками та ризиками інформаційної безпеки з метою ідентифікації неакцептованих, помилкових та неналежних платіжних операцій, суб`єктів таких операцій та забезпечувати вжиття заходів для запобігання або припинення таких операцій. Приписами ст. 1 Закону України Закону України «Про платіжні послуги», з-поміж іншого визначено, що неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі. Також визначено, що неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Крім того, визначено, що неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно), а неналежний стягувач - особа, яка не має визначених законом підстав на ініціювання платіжної операції з рахунку платника; Разом з цим, визначено, що неакцептована платіжна операція - платіжна операція, виконана надавачем платіжних послуг платника на підставі наданої ініціатором платіжної інструкції без отримання згоди платника (крім примусового списання (стягнення) або після відкликання такої згоди. Відповідно до вимог ч. ч. 10-12 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення неналежного платника (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника та сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку коштів за помилковою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Платник, з рахунку якого внаслідок помилки неналежного стягувача без законних підстав списано кошти, має право на стягнення суми такої платіжної операції з неналежного стягувача у судовому порядку. Надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Разом з цим, пунктами 146, 147 Положенням «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків. У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №686/17744/21 вказано, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначенні того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. У постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16, від 24 липня 2019 року у справі №753/16954/16-ц, від 01 липня 2020 року у справі №712/9107/18, від 21 квітня 2021 року у справі №751/6050/18, від 07 липня 2021 року у справі №370/476/16, від 17 грудня 2021 року у справі №263/3704/19, від 13 червня 2022 року у справі №587/586/21, від 24 січня 2024 року у справі №758/14517/18 викладені правові висновки про те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Таким чином, обов`язок з доказування та доведення, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції - покладено саме на банківську установу. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано того, що позивачка - 22 жовтня 2024 року, підозрюючи вчинення відносно неї шахрайських дій, що навіть не знаючи про списання коштів з її банківської картки, звернулася до відповідача з відповідним повідомленням про шахрайство та заявою про блокування карток. Дані обставини, відповідачем жодним чином не спростовані, а доказів на підтвердження того, що банком проведено розслідування, в ході якого встановлено, що операція, заявлена клієнтом як спірна, виконана згідно із усіма вимогами платіжної системи, суду не надано, так само як і не надано доказів проведення банком службового розслідування та його результатів за даним фактом. Тому суд доходить висновку, що позивачка звернулася до відповідача із заявою невідкладно. Натомість, жодних даних/доказів того, що банком вживалися заходи щодо автентифікації з підтвердження особи користувача платіжних послуг та/або належність цьому користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача платіжних послуг, тим більше за умови нетипового (тричі поспіль) переказу, як стверджує, позивач, на картку клієнта [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який перебуває у списку обмежень із кодифікатором 1.41 (шахраї у електронних операціях) значних сум, відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірні платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, а отже, спірні платіжні операції здійснено банком з порушенням вимог Закону України «Про платіжні послуги» та Положення «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів». Приписами ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін, згідно з якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) вказує на те, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Оскільки відповідачем жодних доказів, які б безспірно доводили, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не надано, так само, як і не надано доказів та результатів проведення ним службового розслідування за даним фактом, при цьому, жодних заходів щодо автентифікації з підтвердження особи користувача платіжних послуг та/або належність цьому користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту під час проведення спірних транзакцій, за вказаних умов відповідачем здійснено не було, суд доходить висновку про те, що відповідачем здійснено неакцептовану платіжну операцію щодо списання грошових коштів з рахунку позивачки. Нормами ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. З огляду на викладене, враховуючи те, що жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б безспірно доводили, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не надано, так само, як і не надано доказів та результатів проведення ним службового розслідування за даним фактом, при цьому, жодних заходів щодо автентифікації з підтвердження особи користувача платіжних послуг та/або належність цьому користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, відповідачем за вказаних умов здійснено не було, суд доходить переконливого висновку про те, що відповідачем з рахунку позивачки незаконно було списано грошові кошти у сумі 122 050 гривень, а отже, позовні вимоги про зобов`язання відповідача відновити стан кредитного рахунку позивачки до моменту проведення спірних транзакцій, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню в цій частині. Водночас, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині вимог про скасування кредитної заборгованості, в тому числі комісії, пені, штрафних санкцій, процентів за користування кредитом, які утворились внаслідок спірних транзакцій, оскільки судом задоволено вимогу про відновлення стану кредитного рахунку позивача до моменту проведення спірних транзакцій, а відтак такі вимоги є надмірними. При цьому, суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд керувався і тим, що за змістом правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 10 жовтня 2019 року по справі №320/8618/15-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №711/11121/18, позовні вимоги про скасування кредитної заборгованості та її складових є неефективним способом захисту. Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачці у даній справі на підставі ордеру серії АЕ № 1414590 надавало адвокатське бюро «Станіслава Казанцева «Джастіс», в особі адвокатки Гасанової Марини Юріївни (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 5715 від 29 лютого 2024 року). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Натомість суд, зазначає, що жодних доказів на підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу останньою суду не надано, ані детального опису робіт (наданих послуг), ані акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, ураховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження, приймаючи до уваги те, що позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження надання адвокатом послуг та їх обсягу (ані детального опису робіт (наданих послуг), ані акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги), суд дійшов переконливого висновку, що факт понесення позивачкою витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 гривень документально нею не підтверджений, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково, шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» відновити залишок коштів по картці № [NUMBER] [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» до стану, у якому він перебував перед вчиненням несанкціонованої операції станом на 22 жовтня 2024 року на 18 годину 10 хвилин (- 51 281 гривня 53 копійки). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial