Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

У серпні 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ГЕФЕСТ» до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на загальну суму 234 990 грн 53 коп. Крім того, позивач просив стягнути із відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2 819 грн 88 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 22.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11374191000, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 50 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 14,5% річних. 20.11.2013 заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/8263/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 640 422 грн 83 коп. 13.01.2020 ухвалою Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/8263/13-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні відносно [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК ГЕФЕСТ». Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19.10.2023 у справі № 759/10327/23 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» за період з 02.06.2020 до 01.06.2023 суму 3% річних - 57 638 грн 05 коп. та інфляційних втрат - 309 221 грн 75 коп. Оскільки за період з 02.06.2020 до 01.06.2023 фінансові санкції вже стягнуто, позивачем заявлено до стягнення суму 3% річних та інфляційних втрат за період з 30.03.2017 по 01.06.2020 у загальному розмірі 234 990 грн 53 коп. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» просило стягнути з [PERSON] вищезазначену суму 3% річних та інфляційних втрат за період з 30.03.2017 по 01.06.2020, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки позов подано в електронній формі через електронний кабінет, примірник позовної заяви разом із доданими до неї матеріалами позивачем направлений відповідачу на адресу його зареєстрованого місця проживання, що відповідає інформації, отриманої за відомостями з Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА, у відповідності до вимог ст.ст. 43, 177 ЦПК України, про що в матеріалах справи наявні бланк опису вкладення, завірений відповідним відділенням зв`язку, разом з фінансовим чеком про відправлення. Ухвала про відкриття провадження у справі від 12 вересня 2025 року двічі направлялась відповідачу [PERSON] на її зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА - [ADDRESS] . Згідно з наявними у матеріалах справи доказами, поштові конверти повернулися до суду без вручення з відмоткою про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як вбачається з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20.11.2013 у справі № 759/8263/13-ц (провадження № 2/759/4129/13) з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Дельта Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором на суму 640 422 грн 83 коп. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] двокімнатну квартиру. Зі змісту вищезазначеного судового рішення вбачається, що 22.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11374191000, згідно з умовами якого банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 49 022 доларів США 50 центів з розрахунку 14,5% річних на строк з 22.07.2008 по 22.07.2028. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» було передано нерухоме майно у виді двокімнатної квартири. [PERSON] належним чином кредитне зобов`язання не виконала, що призвело до утворення заборгованості. 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги до [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором. Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.11.2013 у встановленому законом порядку не переглядалося, не оскаржувалося, внаслідок чого набрало законної сили 31.12.2013. Зі змісту ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13.01.2020 у справі № 759/8263/13-ц (провадження № 6/759/164/20), що була досліджена за результатами повного та відкритого доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що 24.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Гефест» було укладено договір №1436/К купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким до ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» перейшло право вимоги до [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором. Вказані обставини стали підставою для ухвалення судом рішення про заміну стягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» у виконавчих провадженнях, що були відкриті на виконання заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.11.2013. У подальшому, ухвалами Святошинського районного суду міста Києва від 01.03.2021, від 12.08.2021 у справі № 759/8263/13-ц (провадження № 6/759/177/21 та № 6/759/398/21 відповідно) ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» було поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] основної суми заборгованості за кредитним договором, а також видано дублікат відповідного виконавчого листа. Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19.10.2023 у справі № 759/10327/23 (провадження № 2/759/3541/23) з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» було стягнуто суму 3% річних у розмірі 57 638 грн 05 коп. та інфляційних втрат у розмірі 309 221 грн 75 коп. за період з 02.06.2020 по 01.06.2023 за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20.11.2013 у справі № 759/8263/13-ц. Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19.10.2023 у встановленому законом порядку не переглядалося та не оскаржувалося, внаслідок чого набрало законної сили 20.11.2023. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає доведеним факт 1) укладення кредитного договору № 11374191000 від 22.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , 2) порушення [PERSON] свого зобов`язання за договором та, як наслідок, стягнення рішення суду з неї заборгованості у розмірі 640 422 грн 83 коп., 3) отримання ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» права вимоги до [PERSON] за зазначеним кредитним договором та, як наслідок, отримання права на компенсаторні заходи, визначені статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення грошового зобов`язання, 4) стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» суми 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.06.2020 по 01.06.2023 за не виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, підтвердженого рішенням суду від 20.11.2023. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова ВП ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). При цьому між сторонами виникають грошові зобов`язання не на підставі рішення суду. Це зобов`язання випливає з кредитного договору, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір заборгованості та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16). Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У Постанові КЦС ВС від 06.12.2023 року у справі № 522/12406/22 також зроблено висновок, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічні висновки щодо застосування положень цивільного законодавства до спірних правовідносин викладені також у постановах КЦС ВС від 12.02.2025 у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24), від 31.07.2024 у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23) та інших. Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що 1) вищезазначеними судовими рішеннями Святошинського районного суду міста Києва, які набрали законної сили, було підтверджено правонаступництво ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» по відношенню до ПАТ «Дельта Банк» у кредитному договорі № 11374191000 від 22.07.2008, 2) зобов`язання за кредитним договором не припинено, 3) рішення суду про стягнення боргу не виконано, 4) позивачем заявлено до стягнення суму 3% річних та інфляційних втрат за час, що є періодом прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання та не співпадає з періодом, за яких вже було стягнуто суми, передбачені ст. 625 ЦК України, то суд доходить висновку про можливість розгляду питання щодо застосування положень ст. 625 ЦК України до обставин даної справи. Аналізуючи обґрунтованість заявлених ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд доходить також висновку про правильність та обґрунтованість розрахунку відповідних сум, що наведений у позовній заяві. Тобто, суд погоджується, що сума 3% річних за період з 30.03.2017 по 01.06.2020 становить 61 006 грн 86 коп., а сума інфляційних втрат за цей же період - 173 983 грн 67 коп., усього сума до стягнення - 234 990 грн 53 коп. Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, а учасниками спірного правовідношення такої заяви в межах цієї справи не зроблено, то суд не вирішував питання про дотримання позивачем строків позовної давності, хоча стороною позивача і наведено в позовній заяві обґрунтування дотримання строків звернення до суду. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Оскільки позивачем доведено наявність підстав для стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України за порушення [PERSON] свого кредитного зобов`язання, підтвердженого рішенням суду, яке залишається невиконаним, а також заявлено до стягнення обґрунтований та правильний розмір 3% річних та інфляційних втрат за період з 30.03.2017 по 01.06.2020, суд доходить висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу. У поданому позові позивач просить стягнути із відповідача на свою корить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: копію договору про надання правничої допомоги № 16 від 15.06.2020, що був укладений між ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» та Адвокатським бюро «Остащенко»; додаткову угоду № 47 від 01.08.2025 до договору про надання правничої допомоги № 16 від 15.06.2020, якою визначено розмір гонорару за окремі види правових послуг; акт виконаних робіт від 25.08.2025, з яких вбачається понесення ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що в акті виконаних робіт від 25.08.2025 АБ «Остащенко» та ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» зазначається про надання та отримання відповідно правової допомоги у виді написання позовної заяви (4 години - 6 000 грн), участі адвоката у двох судових засіданнях (кожне засідання по 3000 грн, що разом складає 6 000 грн). Відповідно загальна сума понесених витрат на професійну правничу допомогу, що заявлена позивачем до стягнення, становить 12 000 грн. Однак, розгляд даної справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим судові засідання не призначалися та не проводилися, а представник позивача участі в них не брав. Таким чином, витрати ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» на правові послуги щодо участі адвоката у судових засіданнях по справі, яких не було, не відповідають принципам реальності, розумності, справедливості та добросовісності, а також не підтверджуються фактичними обставинами судового провадження. Це позбавляє суд можливості стягнути з відповідача на користь позивача частину судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, але частина понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не знайшла свого фактичного підтвердження під час судового провадження, суд вважає за можливе із відповідача на користь позивача стягнути лише 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Щодо судових витрат по сплаті судового збору. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 346687987 від 26.08.2025, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» здійснило платіж у розмірі 2 819 грн 88 коп. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до [PERSON] . Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 2 819 грн 88 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved