Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Адвокат Бабій Л.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Дзержинського (Шевченківського) районного суду міста Харкова суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний проект» про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що позивач [PERSON] та відповідач 1 - [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 1994 року, актовий запис No 1846. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.08.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Але після розірвання шлюбу судом сторони ще мали відносини, навіть продовжували мешкати разом. Під час шлюбу, діючи за спільною згодою, для потреб родини, 21 серпня 2010 року [PERSON] уклала спадковий? договір з [PERSON] , відповідно до якого остання після своєі? смерті передала у власність [PERSON] належну і?и? квартиру [ADDRESS] . Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської? області Бєсєда Т.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 5179. 28.06.2023, після смерті [PERSON] , право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 36,1 кв. м., житловою площею 20.1 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2757978463120) було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно No5004523115099. Підставою виникнення права власності став спадковий договір серія та номер: 5179, виданий 21.08.2010 року. Позивач вважає, що оскільки укладання спадкового договору відбулося під час сімейного життя з [PERSON] , укладаючи цеи? договір остання діяла в інтересах їх родини, а позивач як і?і? чоловік допомагав і?и? в здійсненні догляду за [PERSON] , та забезпечення і?і? утримання здійснювалося за спільний сімейний? бюджет, тому стверджує, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою від 05 липня 2024 року провадження у справі відкрите. 07.08.2024 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , де представник зазначив, що просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень представник відповідача [PERSON] зазначає, що 07 жовтня 1994 року між [PERSON] та позивачем було укладено шлюб, актовий запис №1846. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.08.2021 року у справі №638/5668/21 шлюб між [PERSON] та позивачем розірвано. З цього моменту шлюбні відносини між ними припинилися. Пов`язаного спільного побуту з позивачем з моменту розірвання шлюбу сторони не мають та не мали, з цього ж моменту не мали і не мають взаємних прав та обов`язків. Що також встановлено рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.08.2021 року у справі №638/5668/21. Щодо квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] стверджує, що така не є спільним майном подружжя. Зазначає, що спірна квартира була отримана [PERSON] на підставі спадкового договору, укладеного між нею та [PERSON] . Вказана квартира не може бути поділена між нею та позивачем, оскільки належить виключно [PERSON] на праві особистої приватної власності згідно ст.57 СК України. Так як позивач не приймав жодної участі під час виконання [PERSON] умов договору спадкування, тому не може ніяким чином претендувати на спірну квартиру. Стверджує, що спадковий договір було укладено 21 серпня 2010 року між нею та [PERSON] , після тривалого її та її матері [PERSON] близького спілкування з [PERSON] , яка проживала в одному будинку з ними. Остання сама попросила матір відповідача [PERSON] , щоб та доглядала за нею, оскільки потребувала цього. До та після розірвання між сторонами шлюбу 25 серпня 2021 року, а також, за весь період по день смерті [PERSON] позивач по справі не приймав жодної участі у догляді за вказаною особою: ні фізичною допомогою, ні матеріальним забезпеченням, будь-яких матеріальних благ, фінансової допомоги [PERSON] згідно договору, позивачем не надавалася. Абсолютно всі фінансові витрати по догляду за [PERSON] взяла на себе матір відповідача [PERSON] . Тобто договір фактично виконувався за особисті кошти матері відповідачки [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області, де була зареєстрована як ВПО. В с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області [PERSON] мешкала разом із матір`ю відповідача [PERSON] , що додатково підтверджує те, що позивач жодним чином не приймав участі в її утриманні, а потім в похованні. Таким чином, як зазначає представник відповідачки, квартира [ADDRESS] , яка була оформлена відповідачкою [PERSON] . 28 червня 2023 року вже після смерті [PERSON] , та відповідно вже після розірвання шлюбу з позивачем є її особистою власністю, та не підлягає поділу між сторонами. 30.09.20204 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний проект» в судові засідання не з`являвся, письмових пояснень чи заперечень суду не надав. 26.09.2024 від позивача надійшли письмові пояснення на позов, в яких останній зазначає, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою [PERSON] продовжувались фактичні шлюбі відносини. Вони навіть разом відпочивали та їздили на риболовлю. Стверджує, що він допомагав та приймав участь у догляді за [PERSON] , а саме привозив їй продукти харчування, а також здійснював дрібний побутовий ремонт у квартирі. Тому вважає, що також виконував умови спадкового договору, а відтак спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив позов задовольнити. 13 січня 2025 року підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду. Ухвалою від 09 липня 2025 року судом прийнята відмова від позову позивача у частині майнових претензій на квартиру [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні позивач надав пояснення, які в повній мірі є ідентичними його доводам, викладеним в позові та письмових поясненнях. Зазначив, що просить поділити квартиру, з 1994 року перебував у шлюбі з [PERSON] , за час шлюбу мають двох дітей. Під час спільного проживання позивач вкладав у сім`ю всі зусилля та кошти зароблені роботою, надавав та забезпечував родину, робив ремонти у квартирах. Вважав, що квартира спільно нажита. У 2010 році був укладений договір спадкоаого утримання, послуги за договором він та його колишня дружина надавали спільно. Пані [PERSON] потребувала догляду, тому він особисто водив її до лікарні, у її квартирі здійснював ремонт, лагодив замки, унітаз, купував газову піч, пральну машину. Навіть після розлучення з [PERSON] він самостійцно продовжував надавати допомогу пані олені, надава їй кошти, продукти харчування.Після початку війни вирішили її відвезти до м. Кропивницьго,бо у м. Харкові було небезпечно. [INFO] [PERSON] померла, її майно перейшло у власність колишньої дружини позивача. Позивач зазначив, що при підписанні договору він у 2010 році надавав письмову згоду на укладання вказаного договору дружині. Позивач акцентував увагу, що позивачка має п`ять квартир, а він жодної. Він навчався, працював, забезпечував родину, допомагав в утриманні [PERSON] та по результату не має права на вказану квартиру. Наразі він перебуває у цивільних стосунках. Запевняв суду, що вчив ходити [PERSON] , коли та мала проблеми зі здоровям, допомагав їй, опікувався нею. Відповідач [PERSON] будучи допитана судом надала показання, які в повній мірі є ідентичними її доводам, викладеним у відзиві на позов. Додатково суду ствердила, що відповідач не виконував умови договору в тому числі й через те, що навіть не забезпечував власну сім`ю через відсутність доходів. Також загалом його не цікавили витрати її матері по виконанню умов спадкового договору. І жодних дій по виконанню умов договору в тому числі немайнових він не виконував та й заперечував, щоб вона хоч якось допомагала матері їх виконувати. Ухвалою від 30.10.2024 задоволено клопотання Позивача - витребувано у приватного нотаріуса Корнійчук Олени Валентинівни Харківського міського нотаріального округу Харківської області копію нотаріальної справи, документів та матеріалів на підставі яких було ухвалене рішення про державну реєстрацію право власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 270146163120) однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 частково задоволено клопотання відповідачки [PERSON] . Викликано для допиту у судовому засіданні свідків [PERSON] , та [PERSON] . В задоволенні клопотання в іншій частині- відмовлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 частково задоволено клопотання позивача про допит свідків. Викликано для допиту у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у ТОВ «Компанія з управління активами « Інвестиційні проекти» (ЄДРПОУ 35246152 м. Харків вул. Гаршина б. 8) копії усіх наявних документів по об`єкту нерухомості квартири [ADDRESS] , на підставі яких було укладено попередній договір від 08 жовтня 2020 року, а також угоди, заяви, договори, акти, які були підписані з [PERSON] щодо однокімнатної квартири [ADDRESS] , на підставі яких було оформлено право власності [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 задоволено клопотання Позивача про витребування доказів. Витребувати у приватного нотаріуса Бєсєди Тетяни Дмитрівни Харківського міського нотаріального округу Харківської області копію нотаріальної справи, документів та матеріалів на підставі яких було ухвалене рішення про державну реєстрацію право власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2757978463120) однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 частково задоволено клопотання відповідачки [PERSON] про витребування доказів. Витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Харківській області інформацію про отримані доходи та сплачені податки [PERSON] ІПН [NUMBER] за останні п`ять років. 24.03.2025 від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову шляхом вилучення позовних вимог в частині вилучення вимог до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та витребування у [PERSON] на користь [PERSON] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач та відповідачка [PERSON] з 07 жовтня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.08.2021 року розірвано. В шлюбі у вказаних сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим фактичні шлюбні відносини між ними припинено з часу розірвання шлюбу, що встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.08.2021 у справі № 638/5668/21. Вказане рішення набрало законної сили, зазначені обставини у відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. А з урахуванням заявлення саме таких обставин при розірванні шлюбу позивачем [PERSON] , вони , в силу ч. 5 ст. 82 ЦПК України, не можуть бути спростовані в загальному порядку. У період шлюбу між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] 21 серпня 2010 року укладено спадковии? договір. За умовами якого [PERSON] після своєї смерті передає у власність [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєсєда Т.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 5179. 28.06.2023, після смерті [PERSON] , право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 36,1 кв. м., житловою площею 20.1 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2757978463120) було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно No5004523115099. Підставою виникнення права власності став спадковий договір серія та номер: 5179, виданий 21.08.2010. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15). Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Судом встановлено, що між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] 21 серпня 2010 року, тобто в період перебування в шлюбі з позивачем укладено спадковий договір. За умовами договору [PERSON] зобов`язується виконувати розпорядження [PERSON] і в разі її смерті набуває права власності на її майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєсєда Т.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 5179. 28.06.2023, після смерті [PERSON] , через два роки після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 36,1 кв. м., житловою площею 20.1 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2757978463120) було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5004523115099. Підставою виникнення права власності став спадковий договір серія та номер: 5179, виданий 21.08.2010 В судовому засіданні на підставі наданих сторонами доказів встановлено факт виконання умов договору не відповідачкою [PERSON] чи позивачем, а третьою особою - матір`ю відповідача [PERSON] [PERSON] за її особисті кошти та з власної ініціативи. Так, з показань свідка [PERSON] , наданих в судовому засіданні вбачається, що вона перебувала у близьких дружніх відносинах із відчужувачкою за спадковим договором [PERSON] так як вони були сусідами та мешкали в одному будинку. Оскільки в [PERSON] не було близьких родичів, остання сама попросила її, щоб вона доглядала за нею, оскільки потребувала цього. Взамін такого догляду, [PERSON] зазначила, що подарує належну їй квартиру її доньці [PERSON] . Враховуючи, що [PERSON] , потребувала допомоги, а вона [PERSON] мала можливість надавати таку допомогу, оскільки жили поруч та гарно товаришували вже довгі роки, вона особисто робила все можливе задля комфортного життя [PERSON] . Також вона [PERSON] розуміла, що загалом сама вже перебуває в немолодому віці, тому домовилась із [PERSON] про те, що договір стосовно догляду та квартири буде укладений із [PERSON] . Вона бажала, щоб спірна квартира була подарована доньці, оскільки розуміла, що чоловік доньки- позивач не забезпечує ту, та у випадку чого обдере її доньку. Весь період часу вона самостійно виплачувала [PERSON] спочатку по 800 грн. щомісяця, потім сума збільшилась та задовольняла всі її майнові потреби. Її ж донька [PERSON] допомагала їй у вирішенні немайнових питань стосовно [PERSON] таких як піти погуляти, приготувати їжу, допомогти провести необхідні гігієнічні процедури, тощо. Позивач ніколи не приймав участі в жодних з таких дій, ніколи не давав гроші та й взагалі не цікавився ні життям [PERSON] , ні її потребами. Ніколи не допомагав їй особисто виконувати умови договору та не дозволяв її доньці витрачати та виконання умов договору бодай якісь кошти. Тому весь догляд [PERSON] щодо фінансового забезпечення ліг на її плечі. На початку війни 2022 року вона разом із своєю донькою перевезла [PERSON] в с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області, де та була зареєстрована як ВПО і вони стали проживати разом. [INFO] [PERSON] померла в с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області і вони разом з донькою [PERSON] її поховали. Участі в таких діях позивач не приймав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що на початку війни 2022 року її матір разом з позивачкою перевезла [PERSON] в с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області, де та була зареєстрована як ВПО і вони стали проживати разом. [INFO] [PERSON] померла в с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області, де і була похована. Похованням займались тільки її матір та сестра. Свідок [PERSON] - матір позивача суду пояснила, що у 1994 році її син уклав шлюб з відповідачкою. У шлюбі народилися двоє синів. Весілля влаштовували дві родини, на весілля була подарована квартира, у квартирі було зроблено ремонт, почали вони там мешкати. Сваха доглядала бабусь. Позивач працював, привозив з Москви товари та торгував, працював поваром. У 1995 році поїхав до Чехії, у 2003 році повернувся, продовжив забезпечувати сім`ю. У 2003 році родина сина придбала нову квартиру, зробили там ремонт, змінили меблі. Сваха та відповідачка запевняли позивача, що частина вказаноїквартири буде належати йому. У 2021 році шлюб сина та відповідачки був розірваний. Свідок запевнила суд, що позивач доглядав за [PERSON] , надавав їй продукти харчування, ліки, допомогав, возив у лікарні. Післі офіційного розлучення позивач та відповідачка мешкали разом, син мешкав то в матері то з відповідачкою. У 2022 році син відвозив родичів відповідачки у [PERSON] , а сам залишився у Харкові та доглядав за [PERSON] . У подальшому [PERSON] відвезли у Кропивницький. Під час спілкування [PERSON] повідомляла свідку, що мати відповідачки у неї поцупила кошти та золоті прикраси. Свідок наполягала, що її син та відповідачка навіть після розлучення вели господарство, жили разом, відвідували її у гостях, всіляко разом доглядали за [PERSON] . Свідок [PERSON] сестра позивача повідомила, що позивач та відповідачка були знайомі зі школи. На весілля матір [PERSON] подарувала їм квартиру. [PERSON] вчилася в медінституті, [PERSON] працював, забезпечував родину. У 1998-1999 роках поїхав до Чехії на заробітки. У 2003 році позивач повернувся в Україну. У 2003 році помер батько позивача, залишив у спадок будинок. Вказаний будинок був проданий, кошти поділені, частина коштів була надана позивачеві, всі ці кошти він витратив на родину. [PERSON] працював, торгував товарами з ятки. Потім продали квартиру та купили нову, зробили там дороговартісний ремонт. Потім почалися розлади у сім`ї. У 2021 році вони розлучились. Проте і після розлучення проживали як одна сім`я. [PERSON] возив [PERSON] на роботу, дітей у школу. Свідок повідомила, що знає про нову родину брата, проте цілковито підтримує колишню невістку та їй болить за родину. Такод свідок запевняла, що [PERSON] повністю самостійно забезпечував родину, забезпечував відпустки, одягав дружину та дітей. Після розлучення свідок також бувала у гостях у невістки та бачила речі свого брата. Щодо догляду за [PERSON] свідок повідомила, що добре знає про цю ситуацію, її брат повністю завжди доглядав за [PERSON] , надавав їх всю допомогу, фізично і матеріально. Доглядав, купував продукти харчування, ліки, надавав готівкові кошти. З довідки форми ОК5 від 30.09.2024 вбачається, що позивач за період часу з 2003 року по 2017 рік отримав 27444 грн. 99 коп., що становить в середньому 1829 грн.26 коп. на рік, та в свою чергу 152 грн. 47 коп. на місяць доходів, що спростовує його твердження про можливість виконання ним умов спадкового договору. Так, відповідно до копії свідоцтва про смерть відчужувачки за спадковим договором [PERSON] серії [NUMBER] від 20.06.2023, остання померла [INFO] у с. Бережинка, Кропивницького району, Кіровоградської області, де була зареєстрована як ВПО , що також підтверджується відповідною довідкою № 3503-7001571639 від 17.10.2022. В зазначеному населеному пункті відчужувачка за спадковим договором - [PERSON] мешкала разом матір`ю відповідачки [PERSON] . Наведене додатково свідчить про виконання зобов`язань за спадковим договором саме матір`ю відповідача [PERSON] [PERSON] . Показання свідків [PERSON] та [PERSON] , суд в силу ч. 2 ст. 90 ЦПК України не може прийняти як такі, що є показаннями з чужих слів, зокрема позивача і не підтверджуються іншими доказами у справі. На підставі викладених обставин у справі та з урахуванням встановлених судом фактів, убачається, що спірна квартира [ADDRESS] , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а належить на праві особистої приватної власності відповідачу [PERSON] . Такий висновок ґрунтується передусім на положеннях статті 57 Сімейного кодексу України та наступному. Незважаючи на те, що спадковий договір між [PERSON] та [PERSON] було укладено в період існування шлюбу з позивачем, сама природа спадкового договору не змінює моменту виникнення права власності на таке майно: право власності виникає лише після смерті відчужувача, а вданому випадку вже після розірвання шлюбу. Крім того, фактичне виконання умов спадкового договору, що передбачало догляд, матеріальне забезпечення та побутову допомогу [PERSON] , як встановлено в судовому засіданні, здійснювалося не позивачем чи відповідачкою- [PERSON] , а матір`ю відповідача [PERSON] . Саме вона до самої смерті відчужувача за спадковим договором, забезпечувала її потреби та доглядала. Позивач, натомість, не надав суду жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували його реальну участь у виконанні умов договору, а надані ним пояснення зводяться до загальних тверджень, що не підтверджуються доказами у справі. Також відсутні докази внесення ним матеріального вкладу в утримання [PERSON] чи виконання інших суттєвих обов`язків, передбачених спадковим договором. Виконання умов спадкового договору іншою особою матір`ю відповідача, за її ініціативи та особистим коштом, із урахуванням взаємних домовленостей між нею та відчужувачем, свідчить про своєрідну форму дарування, в якій майно передано у власність доньки відповідачки, як набувача. Тобто даний спадковий договір, фактично, набув ознак безвідплатного правочину на користь відповідачки [PERSON] , що за своєю суттю відповідає правовій природі дарування. Наявність такого безвідплатного характеру правочину і відсутність жодної участі позивача у догляді чи утриманні відчужувача виключають можливість визнання спірної квартири спільним майном подружжя. Наведене дає підстави суду надійти до висновку, що спірна квартира не відповідає критеріям, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, які викладені в мотивувальній частині рішення вище, які відображені в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15. Адже право власності на неї у відповідачки [PERSON] виникло після розірвання шлюбу, що виключає автоматичне встановлення режиму спільної сумісної власності подружжя на момент його набуття (китерій 1). По-друге, квартира була передана безоплатно не за спільні кошти, і не як результат спільної праці подружжя. Її фактичне набуття стало можливим виключно завдяки особистим діям і витратам матері відповідачки, яка виконувала умови спадкового договору (критерій 2). І нарешті, не встановлено, що квартира набувалась для спільних потреб сім`ї, навпаки, вона передавалась персонально відповідачці як наслідок особистих домовленостей із відчужувачем (критерій 3). З огляду на викладене суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний та у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача, як передбачено положеннями пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України. Таким чином, судовий збір, сплачений у розмірі 8 504,60 грн, покладається на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed