Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

19.12.2025 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] народилась [INFO] в с. Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області. 25.06.1980 року заявниця отримала атестат про середню освіту серії [NUMBER] , виданий [PERSON] , та вступила до професійного технічного училища, де продовжила навчання. Після проходження повного курсу вона здобула професію кравця верхнього чоловічого, жіночого та дитячого одягу третього розряду, про що 20.07.1982 року отримала атестат №332. Дошлюбне прізвище « [PERSON] » заявниця у 1982 році змінила на [PERSON] при реєстрації шлюбу з [PERSON] , а в 1990 році вона вдруге уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . На теперішній час [PERSON] досягла пенсійного віку, звернулась до Нікопольського центру обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області для оформлення пенсії. Але після огляду наданого заявницею пакету документів, працівниками пенсійного фонду було виявлено розбіжності в написанні її дівочого прізвища, а саме: в атестаті про середню освіту на сторінці листок успішності відповідальною особою навчального закладу на українській мові було зазначено прізвище « [PERSON] », тоді як вірним є « [PERSON] ». Для подальшої реалізації права на пенсійне забезпечення та врахування періоду навчання в навчальному закладі [PERSON] було рекомендовано надати необхідний належний документ, а тому виникла необхідність звернення до суду з даною заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, оскільки в позасудовому порядку вирішити дане питання вона не може. На підставі викладеного вище, просить суд встановити факт належності атестату №322 від 20.07.1982 року, виданого на ім`я [PERSON] , саме [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.01.2026 року відкрито провадження у даній справі за правилами окремого позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.25). Сторони в судове засідання не з`явились. 02.03.2026 року до канцелярії суду надійшла заява представника заявниці [PERSON] про розгляд справи без участі сторони заявника, на заявлених вимогах наполягає в повному обсязі (а.с.47-48). 05.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, згідно яких просять справу розглядати без участі їх представника. Додатково зазначили, що матеріали справи не містять документ, що підтверджує зміну прізвища заявниці з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.33-34). Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, на підставі наступного. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 03.09.1996 року Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] народилась [INFO] в с. Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с. 22-23). Згідно її свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.06.1963 року Покровською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області, дівоче прізвище заявниці « [PERSON] » (мовою оригіналу) (а.с.9). 25.06.1980 року заявниця отримала атестат про середню освіту серії [NUMBER] , виданий « [PERSON] » (а.с.11). В 1980 році вона вступила до філії Дніпропетровського професійно-технічного училища обласного управління побутового обслуговування населення в м. Марганець, де здобула професію кравець верхнього чоловічого, жіночого та дитячого одягу третього розряду, про що 20.07.1982 року отримала атестат №332. Атестат виданий « [PERSON] », але на сторінці листок успішності відповідальною особою навчального закладу на українській мові було зазначено прізвище заявниці « [PERSON] », тоді як вірним є « [PERSON] ». На підтвердження заявлених вимог заявницею були надані і інші документи, які підтверджують, що її дошлюбне прізвище саме « [PERSON] », а саме: комсомольський білет № [NUMBER] виданий на ім`я [PERSON] (мовою оригіналу), ощадкнижка видана на ім`я [PERSON] (мовою оригіналу) (а.с.10,12). Судом також встановлено, що 22.08.1981 року заявниця уклала шлюб з [PERSON] та змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.11.2023 року (а.с.14). 05.05.1990 року заявниця вдруге уклала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище на [PERSON] (а.с.18). [PERSON] чином, зміна прізвища документально є підтвердженою, а тому заперечення заінтересованої особи в цій частині до уваги судом не приймаються. Крім того, Державний професійно-технічний заклад «Дніпровський центр професійної освіти» на адвокатський запит Шашликова Д.Г. листом №293 від 12.12.2025 року підтвердив факт зарахування [PERSON] в групу ПВ-80-5/10, наказ про зарахування №2 від 03.09.1980 року (поіменні книги обліку особового складу учнів та книги видачі дипломів (атестатів) велись російською мовою). Після закінчення повного курсу навчання, остання була відрахована з навчального закладу та направлена на працевлаштування до Нікопольського РБК, наказ по Дніпропетровському профтехучилищу облпобутуправління №52 від 23.07.1982 року (а.с.15). В трудовій книжці заявниці також міститься запис щодо її навчання в ПТУ в період з 01.09.1981 року по 15.07.1983 року (а.с.16). На теперішній час [PERSON] досягла пенсійного віку. При підготовці документів для оформлення пенсії виявилось, що наявність розбіжностей в написанні прізвища в атестаті №332 від 20.07.1982 року перешкоджає їй реалізувати свої права на пенсійне забезпечення та зарахування періоду навчання до загального трудового стажу. Предметом розгляду вказаної заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме атестату, який належить [PERSON] . Частиною 2 п.5 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 п.6 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Надані заявницею докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт належності [PERSON] атестату №332 від 20.07.1982 року, а розбіжності в написанні її прізвища суд вважає орфографічною помилкою при перекладі з російської мови на українську. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). З урахуванням наведеного, вимоги [PERSON] про встановлення факту належності їй атестату № [NUMBER] , виданого 20.07.1982 року, за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України. Встановлення даного факту необхідно їй для оформлення пенсії, а іншим способом, окрім судового, вона захистити свої права не може. Аналізуючи надані заявницею та досліджені в судовому засіданні письмові докази суд вважає, що юридичний факт, який вона просить встановити, знайшов своє підтвердження та його об`єктивність не викликає сумніву у суду. А тому, враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого законодавства, приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має для заявниці юридичне значення, а саме, необхідне для призначення пенсії, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні рішення судом у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved