Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 04.04.1996 року р.№3-1983, скасувати рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №336/30 від 05.12.2000 р. про видачу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване 23.01.2001 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори за №2-39. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] на праві власності належала кооперативна квартира [ADDRESS] згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Салтівський» №18 від 12.01.1996 р., зареєстрованої у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 16.01.1996 р. за реєстровим №56990. Надалі право власності на зазначену квартиру перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого 04.04.1996 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В.П., р.№3-1983 та зареєстрованому в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за №56990 від 22.04.1996 року. [INFO] [PERSON] померла, про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану було зроблено актовий запис №10713 та видано Свідоцтво про смерть від 21.12.1999 року серії [NUMBER] . Попри зазначені обставини, рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №336/30 від 05.12.2000 р. було вирішено видати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яка на момент прийняття рішення вже була померлою майже рік, що прямо відображено в тексті самого рішення. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, право власності на вищевказану квартиру перейшло від померлої [PERSON] до її доньки - [PERSON] . 08.12.2009 року [PERSON] звернулась із заявою до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, в якій просила залучити до справи свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , і вказала, що його було видано помилково, пізніше договору дарування на ім`я доньки [PERSON] .. Однак зазначена заява не понесла за собою жодних правових наслідків та належного реагування з боку відповідного органу. [INFO] [PERSON] померла. Померлою [PERSON] 25 березня 2002 року було складено заповіт. Згідно даного заповіту, право власності на спірну квартиру переходить її доньці [PERSON] . Позивачка у встановленому законом порядку у спадщину не вступила та спадкових прав не прийняла, оскільки була переконана, що зазначена квартира належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 04.04.1996 р. Пояснила, що звернулася до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР із заявою, в якій просила вважати реєстрацію договору дарування від 04.04.1996 року недійсною та залишити реєстрацію за [PERSON] згідно з свідоцтвом про право на спадщину. Зазначила, що позивачка писала вказану заяву за проханням матері та розуміла, що така заява не може бути розглянута та створити будь-яких правових наслідків. Так, зазначена заява не містить відмови [PERSON] від права власності на спірну квартиру, заява [PERSON] датована 08.02.2001 року, вже після того, як було ухвалене рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №336/30 від 05.12.2000 року про видачу Свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Позивачка була переконана, що спірна квартира належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 04.04.1996 р., а тому звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 04.04.1996 року. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 28.10.2025 року відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивачка у судове засідання не з`явилась. Через свого представника надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Відзив до суду не надав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що із довідки Житлово-будівельного кооперативу «Салтівський» №18 від 12.01.1996 р., зареєстрованої у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 16.01.1996 р. за реєстровим №56990 вбачається, що [PERSON] на праві власності належала кооперативна квартира [ADDRESS] . 04.04.1996 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] , який зареєстрований у реєстрі за №3-1983 Третьою Харківською державною нотаріальною конторою. Відповідно до умов зазначеного договору, право власності на спірну квартиру перейшло від дарувальника [PERSON] до обдарованої [PERSON] . Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР у редакції від 1963 р., чинного на момент виникнення правовідносин між сторонами, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР (1963 р.) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Із матеріалів справи не вбачається будь-яких обставин, які спростовували б дотримання сторонами вимог зазначених статей. Відтак суд дійшов висновку, що договір дарування є чинним. [INFO] [PERSON] померла, про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану було зроблено актовий запис №10713 та видано Свідоцтво про смерть від 21.12.1999 року серії [NUMBER] . 05.12.2000 року Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова було винесено рішення №336/30, яким ухвалено видати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . При цьому на момент прийняття такого рішення остання вже була померлою майже рік ( [INFO] ), що зазначено і в самому тексті рішення. Однак, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 23.01.2001 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори за р.№2-39, право власності на вищевказану квартиру перейшло від померлої [PERSON] до її доньки - [PERSON] . Вказане свідоцтво зареєстровано в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №61609 від 30.01.2001 року. Отже, з аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що на момент смерті [PERSON] та на момент видачі спірного рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова квартира вже належала [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04.04.1996 р., зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за №56990 від 22.04.1996 року. Отже, вказане майно не могло перейти у спадок померлій [PERSON] від її матері [PERSON] , оскільки не належало останній. Право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] вже належало [PERSON] . 08.12.2009 року [PERSON] звернулась із заявою до КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради, в якій просила залучити до справи свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , і вказала, що його було видано помилково, пізніше договору дарування на ім`я доньки [PERSON] . Однак зазначена заява не понесла за собою жодних правових наслідків та належного реагування з боку відповідного органу. [INFO] [PERSON] померла, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №6486 та видано Свідоцтво про смерть від 11 травня 2010 року серії [NUMBER] . Померлою [PERSON] 25 березня 2002 року було складено заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-131. Згідно даного заповіту, право власності на спірну квартиру переходить до [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). КЦС зазначив, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У даному випадку, до свідоцтва про право на спадщину було безпідставно включено квартиру [ADDRESS] , яка на момент смерті [PERSON] не належала, а перебувала у власності [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04.04.1996 року. Фактична підстава для помилкового включення цього майна до складу спадщини полягала у винесенні Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова незаконного рішення від 05.12.2000 р. №336/30, яким було оформлено право власності за особою, яка на той момент вже була померлою. Саме це рішення створило штучні підстави для формування спадкової справи та подальшої видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, у цій справі факт включення до спадкового майна квартири, яка не належала [PERSON] , а належала іншій особі, є самостійною і достатньою підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2001 року недійсним. Разом з тим, як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи, 08.02.2001 року [PERSON] звернулася до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради із заявою, в якій просила вважати реєстрацію договору дарування від 04.04.1996 року недійсною та залишити реєстрацію за [PERSON] згідно з свідоцтвом про право на спадщину, виданим 3-10 ХДНК від 23.01.2001, р.№ 2-39. Суд враховує, що зазначена заява не містить відмови [PERSON] від права власності на спірну квартиру, яке виникло на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04.04.1996 року та зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації за №56990 від 22.04.1996 року. Законом не передбачено такого порядку відмови від права власності як написання заяви, більше того, вона не була зареєстрована у встановленому законом порядку, а відтак зазначена заява [PERSON] не породила жодних правових наслідків і не могла бути підставою для визнання реєстрації договору дарування недійсною та залишення реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Крім того, з даної заяви вбачається, що її подано вже після прийняття спірного рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №336/30 від 05.12.2000 року про видачу свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] . При цьому на момент прийняття рішення [PERSON] вже померла, а існуючий нотаріально посвідчений договір дарування та зареєстроване на його підставі право власності на спірну квартиру належало [PERSON] . Таким чином, немає законних підстав для визнання реєстрації договору дарування недійсною. В свою чергу, реєстрація свідоцтва про право на спадщину відбулася без належної перевірки законності підстав переходу майна, що суперечить вимогам національного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно чинному на час виникнення правовідносин Закону України «Про власність», а саме ст. 2 - право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про власність» (чинному на час виникнення правовідносин) власник не може бути позбавлений права на своє майно. Згідно ст. 57 Закону України «Про власність» (чинному на час виникнення правовідносин) якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а статтею 16 цього Кодексу закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом, зокрема, визнання правочину недійсним, та визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Водночас, як передбачено п.30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (у редакції чинній на дату прийняття спірного рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Як унормовано ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (у редакції чинній на дату прийняття спірного рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова) виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (у редакції чинній на дату прийняття спірного рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова) до повноважень виконавчого комітету районної ради входило наступне: - попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради; - координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; - має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. Отже, повноваження виконавчих комітетів стосуються житлово-комунального господарства, обліку житла, видачі ордерів та житлові приміщення, а не підтвердження чи створення права приватної власності. За огляду на положення ст. ст. 26, 52 та 59 цього ж Закону, можна дійти висновку, що до відання виконавчих органів рад не належать повноваження щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна (оформлення права власності). Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Отже, виконавчий комітет Московської районної ради м. Харкова приймаючи спірне рішення №336/30, яким ухвалив видати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , вийшов за межі наданих йому повноважень, передбачених ст. 30 та ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР. В свою чергу, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на законних підставах, а саме на підставі договору дарування, посвідченого 04.04.1996 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В.П., р.№3-1983 та зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за №56990 від 22.04.1996 року. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Як наголошував Конституційний суд, право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів. (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю „МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців двадцять четвертого, двадцять п`ятого, двадцять шостого розділу I Закону України „Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей, що виникли при прийнятті Закону України „Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні від 23 березня 2017 року № 1989VIII від 5 червня 2019 року № 3-р(І)/2019). Разом з тим, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, рішення №336/30, видане виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова є незаконним і таким, що не може породжувати жодних правових наслідків, оскільки виконавчий орган не лише ухвалив його, вийшовши за рамки своїх повноважень, але й надав дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно на особу, яка на момент ухвалення спірного рішення не могла бути суб`єктом права власності, оскільки померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як випливає із положень ст. 9 ЦК УРСР у редакції на 1963 р., що був чинним на момент виникнення правовідносин, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Отже, оскільки на момент прийняття рішення [PERSON] вже була померлою, виключається можливість виникнення у неї суб`єктивного права власності на майно. Крім того, у постанові від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс 18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року у справі №201/1895/23). Таким чином, оскільки на момент винесення рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №336/30 від 05.12.2000 р. жодна особа не зверталася з заявою про переоформлення або перереєстрацію права власності на квартиру на ім`я вже померлої [PERSON] , не існувало відповідного судового рішення, право власності на спірну квартиру за договором дарування від 04.04.1996 р. було належним чином зареєстровано за [PERSON] , Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова було перевищено межі наданих йому повноважень, рішення виконавчого органу ухвалене з порушенням вимог чинного (як на момент ухвалення рішення, так і на теперішній момент) законодавства. З огляду на вказане, дане рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00), в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 (заява №, серія А, № 303-А, п. 29). Таким чином, оскільки позовні вимоги спрямовані на відновлення позивачем своїх порушених прав та законних інтересів, є обґрунтованими, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved