Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.03.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 05.03.2025 -100002488 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу кредит у сумі 10 000 грн. строком на 217 дні з умовою сплати процентів в розмірі 1 % в день, комісії за надання кредиту в розмірі 900 грн. та комісії за обслуговування по 900 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 33 200 грн. Також позивач просив вирішити питання про стягнення витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. В тексті позову позивач заявив про розгляд справи за відсутності його представника та не заперечує проти заочного розгляду справи. Позов надійшов до суду 24.11.2025 року. 01.12.2025 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлявся засобами поштового зв`язку «Укрпошта» рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулось поштове відправлення, що вказує на відсутність відповідача за зареєстрованим у встановленому порядку місцем його проживання, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим). До суду не надійшло відзиву на позов. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 14.11.2025 року; копію довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором; копію договору про надання послуг з переказу коштів від 04.01.2024 року; копію паспорту споживчого кредиту від 05.03.2025 року; копію пропозиції про укладення додаткового договору до кредитного договору (оферти) від 05.03.2025 року; копію заявки від 05.03.2025 року; копію відповіді позивальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 05.03.2025 року; копію інформації з центрального вузла системи BankID НБУ), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість задоволення позову. Судом встановлено, що 05.03.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 05.03.2025 -100002488 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу кредит у сумі 10 000 грн. строком на 217 днів з умовою сплати процентів за користування в розмірі 1 % в день, строк повернення кредиту 07.10.2025 року, зі сплатою комісії, пов`язаної з наданням кредиту 900 грн., комісії за обслуговування кредитної заборгованості 900 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом (пункти 2 - 4, 6, 8, 9 заявки). Комісія за обслуговування передбачала плату за організацію та забезпечення інформаційної підтримки позичальника, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн, можливості відновлення пароля тощо. Договір передбачав нарахування неустойки в розмірі 150 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання (п. 17 заявки). За період кредитування загалом позичальник мав сплатити проценти та комісію в сумі 18 200 грн. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідач своїх обов`язків за договором не виконує, внаслідок чого за розрахунками позивача утворилась заборгованість в сумі 33 200грн., з яких 10 000 грн. тіло кредиту, 15 500 грн. проценти, 900 грн. - комісія (пов`язана з наданням кредиту), 1800 грн. комісія (за обслуговування кредитної заборгованості), 5000 грн. неустойка. Суд доходить висновку про те, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, процентами та комісіями, які розраховані відповідно до умов договору. Разом з тим суд не погоджується із розрахунками заборгованості позивача в частині стягнення з відповідача неустойки за порушення зобов`язань за кредитним договором № 05.03.2025 - 100002488 від 05.03.2025 року. Так, в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє до цього часу. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX (набрав чинності 17.03.2022 року ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Відповідно до ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного суду в постанові від 22.06.2021 року по справі № 334/3161/17, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. З цих міркувань суд відхиляє аргументи позивача щодо правомірності стягнення неустойки, який посилається на Закон України № 3498-ІХ від 22.11.2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким, зокрема, внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування» - скасований пункт 6.1. Прикінцевих та перехідних положень цього закону, що передбачав можливість у період дії воєнного стану звільнення споживача від сплати кредитодавцю неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Отже, нарахування позивачем в період дії в Україні воєнного стану неустойки за прострочення виконання відповідачем взятих грошових зобов`язань не відповідає положенням ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи встановлені обставини, які підтверджені дослідженими судом доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 05.03.2025 - 100002488 від 05.03.2025 року в розмірі 28 200грн., з яких: з яких 10 000 грн. тіло кредиту, 15 500 грн. проценти, 900 грн. - комісія (пов`язана з наданням кредиту), 1800 грн. комісія (за обслуговування кредитної заборгованості). У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2059,04 грн. (2422,40 х 85%). Позивач в тексті позову заявив про необхідність розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу та бажання сторони позивача надати суду відповідні докази на підтвердження понесених витрат, у зв`язку з цим відповідно до ч.8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України суд надає можливість позивачу протягом п`яти днів після ухвалення рішення надати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial