Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У лютому 2026 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Рішко С. І., звернулася до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтувала тим, що вона народилася [INFO] в с. Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, її матір`ю була [PERSON] , [INFO] , а дані про батька в актовому записі про народження були записані зі слів матері. При цьому в актовому записі про народження ім`я її матері було зазначено як « [PERSON] », замість правильного « [PERSON] ». Її матір заміжньою не була. Зазначала, що 19 травня 1984 року виконкомом Неліпинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та нея як [PERSON] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 11, у результаті чого вона змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Покликалася і на те, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010086, виданого 23.02.1998 Нижньостуденівською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, на підставі рішення цієї ж ради від 22.04.1997 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3 (далі Держакт № 010086), її матері [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,60 га, призначені для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, розташовані в с. Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме в урочищі «Біля хати» площею 0,1242 га, в урочищі «Кичірка» площею 0,4227 га та площею 0,0717 га. Її мати [PERSON] була членом колгоспу ім. Кірова с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. Згідно з розпорядженням Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25.02.1993 № 74 колгосп ім. Кірова с. Нижній Студений було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» (надалі КСП «Бескид»). На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрація Закарпатської області від 07.04.1997 № 197 за членами КСП «Бескид» було визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності підприємства розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) вартістю 621,00 грн. На підтвердження цього права її матері [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010362, зареєстрований 30.10.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 68 (далі Сертифікат № 010362), що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 22.10.2025 № 29-7-0.31-5236/2-25. 27 лютого 2001 року секретарем виконкому Нижньостуденівської сільради було посвідчено заповіт її матері [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , зареєстрований у реєстрі за № 4, згідно з яким вона все своє майно заповідала своїй доньці [PERSON] . Однак у даному заповіті також помилково було зазначено ім`я її матері як « [PERSON] », замість « [PERSON] » як було зазначено в її паспорті. Указувала і на те, що останній рік життя її мати [PERSON] хворіла та потребувала постійного стороннього догляду, у зв`язку з чим вона забрала її до себе на постійне проживання в с. Сасівка Свалявського району Закарпатської області. Її мати [PERSON] померла [INFO] в с. Сасівка, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.11.2011. Як свідчить архівна довідка №11/01-12, видана 26.01.2026 Державним архівом Закарпатської області, в документах архіву є дані про те, що [PERSON] народилася [INFO] , про що 06.11.1933 в книгу реєстрації актів про народження с. Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області було внесено відповідний запис № 97. У той же час у паспорті громадянина України серії [NUMBER] від 19.05.1995 ім`я її матері було « [PERSON] ». Саме тому таке ім`я і було зазначено в актовому записі про її смерть. Окрім того, за даними особового рахунку домогосподарства, розташованого в [ADDRESS] , з погосподарської книги с. Верхній Студений за 2001-2005 роки, у цьому домогосподарстві проживала саме [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідки виконкому Нижньостуденівської сільради від 25.07.2012 № 932, померла [INFO] [PERSON] , 1933 р. н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті у цьому будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. Оскільки оригінал заповіту № 4 від 27.02.2001 вона відшукала після спливу шести місяців після смерті матері, а тому вона змушена була звертатися до суду з метою визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23.08.2012 року у справі № 706/1295/12, яке набрало законної сили 04.09.2012, їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] в один місяць із дня набрання рішенням законної сили. 7 вересня 2012 року вона звернулася до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу за №63- 2012 (реєстраційний номер у Спадковому реєстрі 53351749). У процесі перевірки державним нотаріусом було встановлено, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про реєстрацію заповітів, складених від імені [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 20.12.2025 № 83692726. При цьому, як свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 83692727 від 20.12.2025, то 08.10.2008 у реєстрі було зареєстровано чинний заповіт [PERSON] , посвідчений 27.02.2001 року Нижньостуденівською сільрадою, зареєстрований за № 08 (реєстраційний номер у Спадковому реєстрі 45581015). Отже, у Спадковому реєстрі помилково було зазначено реєстраційний номер заповіту [PERSON] від 27.02.2001, а саме замість правильного «№ 4» зазначено «№ 08». Як було встановлено нотаріусом, вона прийняла спадщину за майном її померлої [INFO] матері [PERSON] шляхом подання заяви про прийняття спадщини у визначений судом додатковий строк. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався. У жовтні 2025 року вона віднайшла фінансові можливості для оформлення своїх прав на спадкове майно померлої матері [PERSON] . Однак у процесі збирання документів нею було виявлено, що оригінал Сертифікату № 010362 утрачено. Повідомлення про втрату Сертифікату № 010362 було опубліковано в газеті «Верховина» за №35 (11186) від 30.10.2025. З метою відновлення оригіналу сертифікату на земельну частку (пай) померлої [PERSON] , вона зверталася до Пилипецької сільради та Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області. Однак їй було роз`яснено, що згідно з вимогами діючого законодавства виготовлення дублікату сертифікату на земельну частку (пай) на померлу особу не передбачено, а тому їй було рекомендовано звернутися із відповідним позов до суду. 21 січня 2026 року вона звернулася до державного нотаріуса Дунаєвої О. І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Сертифікат № 010362. Однак постановою від 21.01.2026 № 22/02-31 державний нотаріус Дунаєва О.І., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 року №296/5, відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Сертифікат № 010362 по причині відсутності у спадковій справі та у спадкоємця оригіналу цього правовстановлюючого документа, наявності розбіжностей у написанні імені померлої [PERSON] у заповіті № 4 від 27.02.2021 та суперечливої інформації про цей заповіт у Спадковому реєстрі. Зазначене і стало підставою для її звернення до суду з цим позовом із метою захисту її порушених спадкових прав. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1)установити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме встановити, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в с. Сасівка Свалявського району Закарпатської області, про що 06.09.2011 виконкомом Неліпинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області було зроблено відповідний актовий запис № 47, була матір`ю [PERSON] , [INFO] , уродженки села Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис про народження за № 28 якої було зроблено 04.08.1965 у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області; 2)установити факт належності заповіту, посвідченого 27.02.2001 секретарем виконкому Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, зареєстрованого у реєстрі нотаріальний дій за № 4 (реєстраційний номер у Спадковому реєстрі 45581015), померлій [INFO] у с. Сасівка Свалявського району Закарпатської області [PERSON] , [INFO] , колишній мешканці с. Верхній Студений, 533 Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, актовий запис про смерть якої за № 47 був складений 06.09.2011 виконкомом Неліпинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області; 3)визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, площею 0,71 в умовних кадастрових гектарах, згідно зі сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010362, виданого на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07.04.1997 № 197, зареєстрованого 30.10.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 68. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.02.2026 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Рішко С. І. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представником позивачки [PERSON] адвокатом Рішко С. І. подано до суду 25.02.2026 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.54). Представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був належним чином повідомлений, проте подав до суду 24.02.2026 заяву, в якій просив суд розглянути дану справу за відсутності представника цієї сільської ради за наявними у ній матеріалами (а.с.53). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.08.1965 позивачка [PERSON] (дівоче прізвище « [PERSON] ») народилася [INFO] у с. Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, батьком якої є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (а.с.16). Як слідує зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.05.1984 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, унаслідок чого дружина /позивачка/ змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с.17). Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Неліпинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 06.09.2011, актовий запис про смерть № 47 (а.с.18). Згідно з архівною довідкою Державного архіву Закарпатської області від 26.01.2026 № 11/01-12, у документах архіву є дані про те, що [PERSON] народилася [INFO] , про що в книгу реєстрації актів про народження с. Верхній Студений Міжгірського (теперішнього Хустського) району Закарпатської області внесено відповідний запис № 97 від 06.11.1933 року. Батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.19). [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений 27.02.2001 секретарем виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за реєстровим № 4, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і на що вона за законом буде мати право та земельну ділянку у розмірі 0,60 га заповіла своїй дочці [PERSON] /позивачці/ (а.с.20,21). Із довідки, виданою виконкомом Н. Студенівської сільської ради Міжігрського району Закарпатської області від 25.07.2012 за № 932, вбачається, що [PERSON] , 1933 року народження, була постійною мешканкою [ADDRESS] та разом із нею на момент смерті ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.22). Як видно з рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23.08.2012 року у справі № 706/1295/12, яке набрало 04.09.2012 законної сили, [PERSON] було визначено додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] в один місяць із дня набрання рішення законної сили (а.с.23, 24). Як слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 83692723, виданої 20.12.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.25). Як видно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 83692726, виданої 20.12.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., то у Спадковому реєстрі відсутня інформація щодо заповітів, спадкових договорів складених [PERSON] (а.с.26). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 83692727, виданої 20.12.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., то у Спадковому реєстрі є інформація щодо заповіту, складеного [PERSON] , що посвідчений 27.02.2001 та зареєстрований у спадковому реєстрі під номером 45581015, номер у реєстрі нотаріальних дій № 08 (а.с.27,28). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О. І. від 21 січня 2026 року за вих. № 22/02-31 було відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за майном померлої [PERSON] на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), оскільки на дане спадкове майно відсутні оригінали правоустановчих документів, наявні розбіжності у написанні імені померлої та наявності суперечливої інформації стосовно заповіту (а.с.29,30). Із погосподарської книги № 9 Нижньостуденівської сільської ради Міжігрського району Закарпатської області вбачається, що дворогосподарство [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [INFO] (а.с.35-37). Як слідує з Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ- 3К № 010086 від 23.02.1998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, [PERSON] на підставі рішення Н. Студенівської сільської ради 13 сесії 22 скликання від 22.04.1997 передано у приватну власність три земельні ділянки загальною площею 0,60 га, що розташовані на території Н. Студенівської сільської ради, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку (а.с.38,39). Відповідно до розпорядження Міжгірської РДА Закарпатської області від 25.02.1993 за № 74, колгосп ім. Кірова у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області був реорганізований у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» (а.с.40). Згідно з листом Хустської районної військової адміністрації Закарпатської області від 22.01.2025 за № 01-27/150, то у зв`язку з відсутністю бланків сертифікатів на право на земельну частку (пай) адміністрація не може видати новий бланк сертифіката взамін утрачених сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с.41). Із листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за № 29-7-0.31-5236/2-25 від 22.10.2025 вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай) по КСП «Бескид» с. Нижній Студений, який імовірно міг належати [PERSON] , мешканці с. Верхній Студений, а саме сертифікат серії ЗК № 010362, виданий на ім`я [PERSON] від 30.10.1997 за № 68, на підставі розпорядження Міжгірської РДА № 197 від 07.04.1997, розмір земельної частки (пай) складає 0,71 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 621,00 грн на дату видачі цього сертифікату (а.с.42). Як убачається з газети «Верховина» за № 35 (11186) від 30.10.2025, у ній опубліковано оголошення про те, що [PERSON] утратила оригінал сертифікату на земельну частку (пай), серії 3К № 010362, виданого на її ім`я, який водночас слід уважати недійсним (а.с.43,44). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. За положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки /паю/ (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Також суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2021 у справі № 691/1237/20, що вимоги про встановлення, зокрема факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування можуть розглядатися судом разом у межах позовного провадження. Так, відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх установлення. Отже, беручи до уваги те, що через наявні розбіжності в написані імені матері позивачки, помилкового зазначення у Спадковому реєстрі реєстраційного номера заповіту [PERSON] , що унеможливлює реалізацію позивачкою як спадкоємицею свого права на спадкування та оформлення права на спадщину, а тому встановлення цих фактів, що мають юридичне значення, має значення для охорони прав та інтересів [PERSON] , яка позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити ці факти, не порушення при цьому прав інших осіб, відсутність інших спадкоємців, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved