Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №003/35/11-KR від 13.07.2011 на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить 259624,63 грн, та складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість - 56398,33 грн та суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість - 203226,30 грн, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 13.07.2011 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір №003/35/11-KR, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 257760,00 грн. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці кошти. Однак, [PERSON] порушила умови укладеного договору в частині виплати заборгованості, тому відповідно до виконавчого напису від 31.10.2017 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідачки заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 422524,46 грн. Даний борг не сплачено. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, якщо боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку станом на 23.02.2022 сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість складає 56398,33 грн та сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість складає 203226,30 грн Ухвалою від 21.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 03.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 13.07.2011 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір №003/35/11-KR, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 257760,00 грн строком до 12 липня 2015 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці кошти, що підтверджується меморіальним ордером №12 від 13.07.2011. Виконавчим написом, виданим приватним нотаріусом Київського МНО Чуловським В.А. 31.10.2017 за реєстровим №25122, на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з [PERSON] заборгованість за період з 01.12.2015 по 12.09.2017 за кредитним договором №003/35/11-KR від 13.07.2011 в розмірі 422524,46 грн. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист про стягнення заборгованості з відповідачки видано 31.10.2017. Однак, позивачем не надано до суду доказів того, чи пред`являвся зазначений виконавчий лист до примусового виконання, чи сплачувалася відповідачкою заборгованість в добровільному чи примусовому порядку. Також суд позбавлений можливості визначити, чи не пропущено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, оскільки дана інформація відсутня в ЄДРСР. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.02.2026 по справі № 754/511/23 виснувала наступне. Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 3 та 4 статті 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 та 2 статті 13 ЦПК суд розглядає справи, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу у, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що стороною позивача не доведено існування заборгованості, строк пред`явлення до виконання якого не сплив, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed