Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого на підставі ордеру серії АХ № 1188255 від 16 травня 2024 року діє адвокат Кайдашов Віталій Сергійович, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 31 жовтня 2023 року, що був укладений в ТСЦ за № 6350/2023/4131544 між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 12 липня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу чоловік доньки [PERSON] переоформив на нього автомобіль марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . При цьому, за твердженням представника позивача, умовами укладеного договору було враховано те, що [PERSON] на той момент потребував дорогої операції, пов`язаної з хворобою. Після переоформлення вищевказаного автомобіля на [PERSON] відповідач, [PERSON] , почала вмовляти позивача переоформити автомобіль на неї, оскільки вона почала ним користуватися, на що позивач відповів відмовою. Вказані обставини спричинили погіршення стосунків та виникнення сварок. 20 липня 2022 року у позивача погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим виникла термінова потреба у проведенні операції (заміна стегнового суглобу), на яку потребувалась чимала сума грошей. Як вказав представник позивача, [PERSON] запропонувала [PERSON] продати автомобіль, а отримані від продажу кошти витратити на його операцію та реабілітацію. Оскільки позивач не мав можливості займатися продажом автомобіля, на прохання відповідача, ним було оформлено довіреність, що була зареєстрована у відповідному реєстрі за № 853. У тексті довіреності зазначається, що [PERSON] уповноважена представляти інтереси [PERSON] у будь-яких установах, організаціях та підприємствах з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом), а також передачі в оренду та позичку належного позивачу транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 30 жовтня 2023 року [PERSON] надала довіреність в порядку передоручення на ім`я [PERSON] на вчинення правочинів щодо користування, експлуатації та продажу належного позивачу, [PERSON] , транспортного засобу, проте відповідач не повідомила позивача про передоручення, жодних відомостей про особу, якій передані повноваження, надано не було. 31 листопада 2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладено договір купівлі-продажу № 6350/2023/4131544, де продавцем є [PERSON] , а покупцем [PERSON] , тобто фактичним продавцем був [PERSON] , адже [PERSON] є формальним продавцем з огляду на те, що доручення виконується від його імені. За твердженням представника позивача, вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , укладено без відома позивача, жодних грошових коштів від продажу автомобіля до нього не надходило. У подальшому, 17 листопада 2023 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про скасування довіреності на право експлуатації та розпорядження автомобілем на ім`я відповідача, оскільки на думку позивача, укладення вказаного договору купівлі-продажу суперечить меті виконання доручення, так як [PERSON] продала автомобіль не для задоволення мети довірителя, а з власних корисливих мотивів. Вказаний договір вчинений всупереч інтересам довірителя та не відображає правову природу інституту представництва, а тому, [PERSON] вимушений звернутися за захистом свого права до суду. Посилаючись на приписи статтей 203, 215 та 232 Цивільного кодексу України з урахуванням приписів статтей 237 241 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 31 жовтня 2023 року, що був укладений в ТСЦ за № 6350/2023/4131544 між [PERSON] та [PERSON] Представником відповідача у справі, [PERSON] , адвокатом Лаєвською Марине Леніківною, яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1179819 від 05 червня 2024 року, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, на адресу суду надіслано відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому з посиланням на фактичні обставини, викладеними позивачем у позові зазначено, що дійсно, 12 липня 2022 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . 20 липня 2022 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, з правом передоручення, зареєстровану в реєстрі за № 853. Вказаною довіреністю [PERSON] було уповноважена користуватися та розпоряджатися автомобілем, у тому числі шляхом його відчуження. 30 жовтня 2023 року [PERSON] у порядку передоручення видала довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважила останнього користуватися та розпоряджатися автомобілем марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , у тому числі шляхом відчуження. 31 листопада 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, за умовами якого [PERSON] набула право власності на спірний транспортний засіб. Разом із тим представник відповідача зазначила, що позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , на протязі 2011 2013 років мешкали разом без реєстрації шлюбу. У 2021 році у [PERSON] виникла потреба у придбанні автомобіля та вона почала збирати гроші на придбання транспортного засобу. Як вказала представник відповідача зять [PERSON] продавав спірний автомобіль марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за 4000 доларів США. Оскільки у [PERSON] була лише половина цієї суми, іншу частину вона позичила [INFO] у своєї близької подруги [PERSON] . В жовтні 2021 року старша донька позивача та її чоловік пригнали автомобіль, отримали гроші та передали відповідачці ключі й технічний паспорт на вищевказаний автомобіль. За твердженням представника відповідача, за браком грошей та часу сторони вирішили після нового року поставити автомобіль на облік на ім`я нового власника [PERSON] , але після початку війни це питання не підіймалося. Відповідач, [PERSON] , за матеріальною допомогою свого сина [PERSON] своєчасно повернула позичені у [PERSON] кошти. У липні 2022 року відповідач порушила питання про реєстрацію автомобіля на своє ім`я, але донька та зять [PERSON] заперечували проти цього, вимагали, щоб спірний автомобіль був зареєстрований за позивачем [PERSON] , тому 12 липня 2022 року з метою уникнення сварок позивача з дочкою та її чоловіком автомобіль марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , був зареєстрований саме за [PERSON] . Після вказаної події сторони по справі посварилися та щоб запевнити [PERSON] у тому, що позивач не претендує на автомобіль, останній 20 липня 2022 року оформив довіреність, якою надав [PERSON] повноваження власника користуватися, володіти та розпоряджатися спірним транспортним засобом. Як зазначив представник відповідача, надання довіреності не було пов`язано з лікуванням [PERSON] . Вказана довіреність була видана з метою подальшого, без відома дочки позивача, переоформлення автомобіля на фактичного власника [PERSON] . В липні 2023 року [PERSON] було проведено обстеження, оперативне лікування, [PERSON] приймала в цьому безпосередню участь. Вартість лікування була сплачена дочкою позивача, жодна особа не розраховувала на відшкодування вказаних витрат за рахунок спірного автомобіля. Транспортний засіб не виставлявся на продаж, не підшукувався покупець, не визначалася його дійсна ринкова вартість станом на 2023 рік. 29 жовтня 2023 року сторони припинили проживати разом, причиною стало те, що позивач зловживав алкогольними напоями, не враховуючі на протипоказання лікарів та свій незадовільний стан здоров`я. Для припинення будь-яких фактичних та юридичних стосунків з позивачем, [PERSON] надала довіреність у порядку передоручення з метою подальшого оформлення права власності на автомобіль марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що був придбаний за власні кошти. Представник позивача звернула увагу, що станом на час укладення оспорюваного договору, [PERSON] була уповноваженим представником власника автомобіля, діяла за його волею, в обсязі вказаних у довіреності повноважень. Представник відповідача звернула увагу, що [PERSON] 12 липня 2022 року було добровільно видано довіреність, якою останній уповноважив [PERSON] розпорядитися спірним автомобілем шляхом продажу за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого. Тобто, позивач свідомо уповноважив відповідача продати автомобіль, що й було зроблено останньою. Крім того, відповідно до вказаної довіреності відповідач, [PERSON] , користувалась автомобілем більше року, позивач не оспорював та не скасовував видану ним довіреність. Представник відповідача вважає, що [PERSON] , діючи в межах повноважень, наданих їй вказаною довіреністю, вчинила правочин щодо продажу спірного автомобіля на умовах, що не суперечать чинному законодавству. В довіреності не було застережень, будь-яких домовленостей між сторонами, на які посилається позивач у позовній заяві. Також, представник [PERSON] адвокат Лаєвська М. Л. звернула увагу суду на те, що позивач, вважаючи, що в діях [PERSON] існує склад злочину, звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення за фактом заволодіння його майном автомобілем марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . За заявою [PERSON] 21 листопада 2023 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202322122001711 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2024 року на транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEО», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ,накладено арешт. На теперішній час обставини набуття права власності на автомобіль з`ясовуються, підозра нікому не пред`явлена, тобто всі обставини, які позивач виклав у позовній заяві є предметом досудового розслідування, тому на думку сторони відповідача звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля є передчасним. З огляду на викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та стягнути з останнього понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу. Відповідь на відзив у відповідності до статті 179 Цивільного процесуального кодексу України від сторони позивача не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] правом на надання письмових пояснень у відповідності до приписів статті 181 Цивільного процесуального кодексу України не скористався. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 вересня 2024 року за клопотання представника позивача витребувано від Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ) копії документів, що стали підставою для відчуження автомобіля марки «CHEVROLET AVEО», державний номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] , а саме: витягу з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, договору купівлі-продажу транспортного засобу та інших документів, складених, наданих або підготовлених під час такого відчуження транспортного засобу. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 листопада 2024 року закрито підготовче провадження в цивільній справі з єдиним унікальним № 631/863/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, зустрічне вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Кайдашова В. С. Представник позивача адвокат Кайдашов Віталій Сергійович у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити й у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. У судове засідання, що призначене на 25 лютого 2026 року, представник позивача не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України адвокат Кайдашов Віталій Сергійович з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 1390/26-вх від 25 лютого 2026 року, відповідно до якого просив суд розгляд справи здійснити за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві та зазначила, що вони мешкали разом із позивачем без реєстрації шлюбу. У 2021 році стало питання щодо придбання автомобіля. [PERSON] повідомив, що його донька від першого шлюбу продає автомобіль марки «CHEVROLET AVEО» за 4000 доларів США. Оскільки на той час такої суми грошових коштів у неї не було, вона позичила 2000 доларів США у своєї подруги для придбання вказаного транспортного засобу. Власником автомобіля марки «CHEVROLET AVEО» був зять доньки позивача, якому у жовтні 2021 року були передані грошові кошти та останній передав автомобіль у користування без переоформлення, оскільки у їх родині були добрі відносини. Влітку 2022 року у них з позивачем постало питання щодо переоформлення даного автомобіля, але донька [PERSON] відмовилась здійснювати його переоформлення на неї, тому було вирішено зареєструвати транспортний засіб за позивачем, який у подальшому надав останній довіреність з правом користування та розпорядженням транспортним засобом. У весь цей час фактичним користувачем автомобіля марки «CHEVROLET AVEО» була переважно вона. 30 жовтня 2023 року вона вирішила переоформити автомобіль на себе у зв`язку з чим надала довіреність в порядку передоручення на ім`я свого знайомого [PERSON] , який у подальшому й оформив автомобіль на її ім`я, при цьому грошові кошти останньому вона не передавала, оскільки вони були передані раніше родині позивача. [PERSON] повідомила, що фактично спірний автомобіль придбала вона за власні кошти ще у 2021 році, кошти від його продажу були передані безпосередньою родичам позивача у той же час. Про те, що вона зробила передоручення від імені [PERSON] третій особі [PERSON] , позивач повідомлений не був, оскільки той не був фактичним власником транспортного засобу. Вважала, що її дії повністю відповідали приписам цивільного законодавства України. Представник відповідача [PERSON] підтримала позицію відповідача та у вступній промові звернула увагу суду, що згода [PERSON] на продаж спірного автомобіля була зафіксована безпосередньо у наданій ним довіреності на ім`я [PERSON] , яка діяла більше року та за цей час не була скасована чи змінена останнім, тому мовити про те, що його згода на продаж автомобіля була відсутня, правових підстав не має. Посилання позивача, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений всупереч його волі та інтересам, є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються жодними доказами. Обставини, що покладені в основу позовної заяви, також використані позивачем при зверненні до органів поліції, за результати якого наразі внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо незаконного заволодіння транспортним засобом, а тому звернення до суду з даним позовом, на її думки, є передчасним. Крім того, сторона позивача не надала пояснень з приводу долі даного кримінального провадження, у якому жодній особі повідомлення про підозру щодо вчинення шахрайських дій вручено не було. Також сторона відповідача повідомила, що у них ніяких документально оформлених договірних відносин з позивачем з приводу спірного автомобіля не було, розписки про отримання грошових коштів за придбаний автомобіль позивач та його родина, [PERSON] не надавали та останні відсутні. Звернули увагу суду, що відповідач була уповноважена безпосередньо позивачем на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який є предметом спору, згідно наданої на її ім`я довіреності, яка ніяких обмежень чи застережень не містила, тому підстав для застосування до правовідносин, що виникли положень статтей 203 та 215 Цивільного кодексу України не має. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, ніяких клопотань чи пояснень на адресу суду не надсилав. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі , зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки , а також неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (частина 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У частинах 1 та 3 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. В даному випадку учасники справи вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи докази направлення судових повісток про виклик. Крім того, положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить відповідна заява, що надана його представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору особистих пояснень не має, а представник позивача, відповідач та її представник у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу, що не з`явилися. Вислухавши пояснення та доводи представника позивача, а також доводи відповідача та її представника, покази свідка, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 12 липня 2022 року ТСЦ 6350, встановлено, що [PERSON] був власником транспортного засобу марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно довіреності, посвідченої 20 липня 2022 року у селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 853 на бланку серії НСА 419619, [PERSON] на підставі усного договору уповноважив Степанець Ольгу Миколаївну представляти його інтереси у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкування, з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом), а також передачі в оренду або позичку належного йому транспортного засоби марки «CHEVROLET», комерційний опис «AVEO», загальний легковий седан, категорія М1, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2007, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 12 липня 2022 року ТСЦ 6350, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Для виконання повноважень, наданих цією довіреністю, надано право: представляти інтереси в органах нотаріату, поліції, внутрішніх справ, відповідних органах державної реєстрації прав на транспортні засоби та сервісних центрах, в будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядковування з усіх без винятку питань, пов`язаних з користуванням, експлуатацією та продажем транспортного засобу, його переобладнанням, встановленням газо-балонного обладнання, ремонтом, проходженням державного технічного огляду; визначати на власний розсуд місце стоянки транспортного засобу; зняти транспортний засіб з обліку чи поставити його на облік в установлені законом строки; одержати при необхідності транзитні номери; подавати й одержувати необхідні довідки та документи, в тому числі тимчасовий реєстраційний талон та/або свідоцтво про реєстрацію ТЗ для поїздки за кордон, подавати заяви (в тому числі заяву про сімейний стан), одержати дублікат реєстраційного документа, укладати з будь-якими фізичними або юридичними особами договори найму (оренди), позички, купівлі-продажу, страхування та інші щодо виконання цієї довіреності (визначаючи умови, строк, ціну договорів на власний розсуд); одержати належні йому від продажу гроші, одержувати орендну плату, у випадку спричинення транспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті ДТП, укладати від мого імені, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування заподіяної шкоди, отримувати і сплачувати за такими договорами грошові суми; отримувати страхове відшкодування, сплачувати платежі, штрафи; керувати автомобілем під час здійснення визначених цією довіреністю повноважень; вести мої справи у суді (у тому числі апеляційної та касаційної інстанцій) з усіх питань, що можуть виникнути при виконанні цієї довіреності, користуючись при цьому усіма правами, наданими законом позивачеві, відповідачеві, третій особі та потерпілому, у тому числі з правом подачі позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, пред`явлення виконавчого листа до стягнення, подання скарг та інших документів, а також виконувати всі юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 20 липня 2025 року, з правом передоручення зазначених дій третім особам, з правом тимчасових поїздок за кордон України згідно з порядком, визначеним чинним законодавством України. 30 жовтня 2023 року на підставі довіреності в порядку передоручення, посвідченої 30 жовтня 2023 року у місті Мерефа Харківського району Харківської області приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Поляковою Л. О. та зареєстрованої в реєстрі за № 388 на бланку серії НСР 275809, [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 20 липня 2022 року у селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 853, на підставі усного договору доручення, передала свої повноваження в повному обсязі та уповноважила [PERSON] представляти інтереси власника у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкування, з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом), а також передачі в оренду або позичку належного [PERSON] транспортного засобу марки «CHEVROLET» комерційний опис [PERSON] , рік випуску 2007, загальний легковий седан, категорія М1, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] . зареєстрований 12 липня 2022 року ТСЦ 6350 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого тим же ТСЦ тоді ж. Для виконання повноважень, наданих цією довіреністю, надала право: представляти інтереси власника в органах нотаріату, поліції, внутрішніх справ, відповідних органах державної реєстрації прав на транспортні засоби та сервісних центрах, в будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкування з усіх без винятку питань, пов`язаних з користуванням, експлуатацією та продажем транспортного засобу, його переобладнанням, встановленням газо-балонного обладнання, ремонтом, проходженням державного технічного огляду, визначати на власний розсуд місце стоянки транспортного засобу, зняти транспортний засіб з обліку чи поставити його на облік в установлені законом строки; одержати при необхідності транзитні номери; подавати й одержувати необхідні довідки та документи, в тому числі тимчасовий реєстраційний талон та або свідоцтво про реєстрацію ТЗ для поїздки за кордон, подавати заяви (у тому числі заяву про сімейний стан власника), одержати дублікат реєстраційного документа, укладати з будь-якими фізичними або юридичними особами договори найму (оренди), позички, купівлі-продажу, страхування та інші щодо виконання цієї довіреності (визначаючи умови, строк, ціну договорів на власний розсуд); одержати належні власнику від продажу гроші, одержувати орендну плату, у випадку спричинення транспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті ДТП, укладати від імені власника, якщо в тому буде необхідність договори про відшкодування заподіяної шкоди, отримувати і сплачувати за такими договорами грошові суми, отримувати страхове відшкодування, сплачувати платежі, штрафи; керувати автомобілем під час здійснення, визначених цією довіреністю повноважень; вести справи власника у суді (у тому числі апеляційної та касаційної інстанції) з усіх питань, що можуть виникнути при виконанні цієї довіреності, користуючись при цьому усіма правами наданими законом позивачеві, відповідачеві, третій особі та потерпілому, у тому числі з правом подачі позову, повної або часткової відмови від позовних вимог; визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, пред`явлення виконавчого листа до стягнення, подання скарг та інших документів, а також виконувати всі юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень. Довіреність видана строком на один рік та дійсна до 30 жовтня 2024 року без права передоручення повноважень третім особам. При цьому, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що [PERSON] повідомила [PERSON] про вчинення передоручення повноважень за довіреністю, посвідченої 20 липня 2022 року у селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 853, на ім`я [PERSON] . Вказаний факт того, що остання не повідомляла позивача про вчинення нею передоручення за виданої на її ім`я довіреності, підтвердила й сама відповідач у судовому засіданні. З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6350/2023/4131544, укладеного 31 жовтня 2023 року в Територіальному сервісному центрі МВС 6350 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області, убачається, що [PERSON] (Продавець), від імені якого на підставі доручення діяв [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] (Покупець) з іншого боку, уклали договір згідно якого продавець передав у власність покупцеві транспортний засіб марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 12 липня 2022 року підрозділом МВС ТСЦ 6350. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49000 гривень 00 копійок. Відтак, відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу продавцем є [PERSON] , а покупцем [PERSON] . 31 жовтня 2023 року [PERSON] звернулась до ТСЦ 6350 з заявою № 1824696048 від 31жовтня 2023 року, відповідно до якої просила провести операцію «315-Перереєтрація транспортного засобу на нового власника по договору укладеному в ТСЦ» щодо автомобіля марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , вартістю 49000 гривень 00 копійок. Аналогічна інформація міститься й у листі ГОЛОВНОГО СЕРВІСНОГО ЦЕНТРУ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ за № 13/1131АЗ-І2337-2024 від 02 травня 2024 року (62873), яке повідомило, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 01 травня 2024 року, транспортний засіб «CHEVROLET AVEO», номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , VlN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1498 см. куб., перереєстровано 31 жовтня 2023 року в ТСЦ 6350 на фізичну особу [PERSON] (актуальний власник), на підставі наступних документів: доручення продавця серії НСР № 275809 від 30 жовтня 2023 року (довірена особа [PERSON] ); договір купівлі-продажу, укладений в ТСЦ, за № 6350/2023/4131544 від 31 жовтня 2023 року (покупець [PERSON] , продавець [PERSON] ). З копії заяви, посвідченої 17 листопада 2023 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 2087 на бланку серії НСР 011947, убачається, що [PERSON] скасував посвідчену 20 липня 2022 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстровану в реєстрі за № 853, довіреність від свого імені на ім`я громадянки [PERSON] щодо права експлуатації і розпорядження транспортним засобом з реєстраційним номером [NUMBER] . Аналогічні відомості щодо виданих довіреностей та їх скасування містяться у копіях Повних витягів з Єдиного реєстру довіреностей № 51429220, № 51429319 та № 51429334, сформованих 22 листопада 2023 року Головним управління Національної поліції в Харківській області. З копії розписки, складеної 03 жовтня 2021 року, убачається, що [PERSON] позичила у [PERSON] 2000 доларів США, що складає 54000 гривень 00 копійок на час отримання позики, на придбання автомобіля «Шевроле Авео», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та зобов`язалась повернути позику не пізніше 31 грудня 2022 року, до повернення позики зобов`язалась передати автомобіль у заставу [PERSON] та до повернення позики не продавати придбаний автомобіль. Відповідно до копій платіжних інструкцій АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» № Р24А1722901858С156 від 19 листопада 2021 року та № Р24А364642951D82697 від 11 жовтня 2022 року, [PERSON] здійснив переказ власних коштів [PERSON] у сумі 15078 гривень 38 копійок та 30050 гривень 00 копійок відповідно. У судовому засіданні, що відбулося 17 лютого 2025 року, будучи допитаною в якості свідка у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] повідомила, що позивача, [PERSON] , та відповідача, [PERSON] , знала як родину, які мешкали разом. Наприкінці 2021 року [PERSON] позичила у неї грошові кошти на придбання автомобіля у родичів [PERSON] сумі 2000 доларів США, строком на 1 рік. Їй відомо, що [PERSON] їздила на придбаному автомобілі, у тому числі на роботу. Грошові кошти були повернуті особисто [PERSON] частинами протягом року. У судовому засіданні, що мале місце 26 серпня 2025 року, від допиту інших свідків сторона відповідача відмовилась. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV. Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності (право мирного володіння майном), який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні за змістом приписи містяться й у частинах 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України, які обумовлюють, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Зі змісту позову та наданих у судовому засіданні пояснень, судом встановлено, що позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що був укладений 31 жовтня 2023 року в ТСЦ за № 6350/2023/4131544 між [PERSON] (від імені якого на підставі доручення в порядку передоручення діяв [PERSON] ) та [PERSON] , який належав позивачу на праві власності. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. За приписами частин 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 Цивільного кодексу України. Відповідно до частин 1 та 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Як визначено у частині третій статті 238 Цивільного кодексу України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України). За приписами статті 240 Цивільного кодексу України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з частинами 1 та 3 статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Як визначено у статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 Цивільного кодексу України). Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. Відповідно до частини 1 статті 1004 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. У статті 1006 Цивільного кодексу України визначено, що повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина 1 статті 1007 Цивільного кодексу України). Відтак, довіреність та договір доручення є основними документами, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя. Отже, внутрішні відносини представництва оформлюються договором, тобто зазвичай договором доручення, а зовнішні довіреністю. Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. На підставі договору доручення, у тому числі усного, довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво. У частині 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини 1 статті 627 та частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому як визначено у частині 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 Цивільного кодексу України). Як вже зазначалось, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами 1 3 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. У відповідності до приписів статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приписами статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним в силу приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Положеннями частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 233 Цивільного кодексу України. У частині 1 статті 232 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. З урахуванням приписів частини 2 статті 16 та статті 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З урахуванням наведених вище норм слід дійти висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За обставин даної справи судом встановлено, що позивач, [PERSON] , з 12 липня 2022 року був власником автомобіля марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . 20 липня 2022 року позивач на підставі усного договору, видав на ім`я відповідача [PERSON] довіреність, посвідченому нотаріально у встановленому законом порядку, якою уповноважив останню представляти його інтереси у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкування, з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом), а також передачі в оренду або позичку належного йому транспортного засоби марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказана довіреність була видана строком на три роки та з правом передоручення зазначених дій третім особам. Як пояснили сторони у судовому засіданні, приблизно у 2022 2023 роках між ними виник конфлікт з приводу спірного транспортного засобу та діючи на підставі вищевказаної довіреності, 30 жовтня 2023 року [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , в порядку передоручення передала свої повноваження в повному обсязі та уповноважила [PERSON] представляти інтереси власника у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкування, з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом), а також передачі в оренду або позичку належного [PERSON] транспортного засобу марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Наступного дня, а саме 31 жовтня 2023 року у Територіальному сервісному центрі МВС 6350 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області, між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , від імені якого на підставі доручення в порядку передоручення діяв [PERSON] , як продавцем, був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6350/2023/4131544, а саме автомобіля марки «CHEVROLET», модель «AVEO», 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , за ціною 49000 гривень 00 копійок. Як встановлено під час судового розгляду справи відповідач в порушення приписів частини 2 статті 240 Цивільного кодексу України не повідомила позивача про передачу своїх повноважень з приводу розпорядження спірним автомобілем третій особі [PERSON] та не надала необхідні відомості про останнього як замісника та уклавши спірний правочин наступного дня після оформлення довіреності в порядку передоручення на ім`я [PERSON] , відповідач фактично позбавила позивача можливості скасувати цю довіреність. При цьому, як убачається з досліджених у судовому засіданні доказів та підтверджено відповідачем, [PERSON] кошти за оспорюваний правочин передані не були. Відтак, слід дійти висновку, що [PERSON] за домовленістю з [PERSON] при укладанні спірного договору діяла недобросовісно, у власних інтересах, а не в інтересах особи, яку вона представляла [PERSON] , тобто відповідач переслідувала особисту мету, чим порушила права позивача. Суд також зазначає, що текст довіреності, виданої [PERSON] в порядку передоручення на ім`я [PERSON] , містить відомості про те, що [PERSON] діє від імені [PERSON] на підставі довіреності і що йому передаються повноваження з представництва інтересів власника транспортного засобу (тобто [PERSON] ) у будь-яких установах. Таким чином, третя особа [PERSON] укладаючи від імені [PERSON] спірний договір на відчуження транспортного засобу [PERSON] , не міг не знати про недобросовісність дій останньої. До того ж, суд вважає за потрібне відмітити, що наявність належно оформленої довіреності не надає представнику права діяти проти інтересів довірителя. У разі вчинення правочину, що суперечить інтересам довірителя, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі презумпції, передбаченої частиною 3 статті 238 Цивільного кодексу України. При цьому, суд критично ставиться до пояснень відповідача та показань свідка [PERSON] щодо отримання від останньої у позику грошових коштів у розмірі 2000 доларів США на придбання спірного автомобіля, оскільки на думку суду сам факт отримання коштів у позику від свідка можливо і мав місце, проте доказів того, що ці кошти були витрачені саме на придбання автомобіля марки «CHEVROLET», модель «AVEO», реєстраційний номер [NUMBER] , не підтверджено належними доказами. Матеріали справи взагалі не містять жодних доказів на підтвердження факту покупки спірного автомобіля у 2021 році [PERSON] (відсутні відповідні договори, розписки тощо), а також доказів передачі коштів за придбання даного автомобілю у 2023 році [PERSON] . Наявна в матеріалах справи копія розписки про отримання грошових коштів від [PERSON] у позику на придбання автомобіля марки «CHEVROLET», модель «AVEO», реєстраційний номер [NUMBER] , є сумнівною, оскільки вона була складена [PERSON] 03 жовтня 2021 року, хоча, як свідчать наявні в матеріалах справи докази, на той час вказаний автомобіль не перебував у власності позивача, останній набув на нього право власності лише 12 липня 2022 року. Крім того, зі змісту вказаної розписки [PERSON] зобов`язалась не продавати придбаний автомобіль та передати його у заставу [PERSON] до повернення позики, проте у судовому засіданні свідок не підтвердила факту отримання у заставу вказаного транспортного засобу. При цьому ані з пояснень свідка, ані з долучених до матеріалів справи доказів не встановлено, коли ж саме були повернуті грошові кошти, які нібито були отримані у позику. Враховуючи вищевикладене суд не може взяти до уваги вказану розписку як належний доказ у справі на підтвердження придбання відповідачем спірного транспортного засобу. Надані відповідачем копії платіжних інструкцій АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» № Р24А1722901858С156 від 19 листопада 2021 року та № Р24А364642951D82697 від 11 жовтня 2022 року, суд також визнає неналежними доказами, оскільки вони засвідчують лише факт перерахування [PERSON] власних коштів відповідачу, без зазначення конкретного призначення їх перерахування. При вирішенні даного спору суд бере до уваги правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 923/876/16 згідно якого, представник має завжди діяти у найкращих інтересах довірителя і, відповідно до частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною 3 статті 238 Цивільного кодексу України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 727/3501/16-ц дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. Тобто положення частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. Подібні висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі з єдиним унікальним № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі з єдиним унікальним № 569/19674/19. Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Згідно зі змістом частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Відтак, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд вважає, що в даному випадку є підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу з огляду на те, що вчиняючи передоручення на ім`я [PERSON] та не повідомивши про це довірителя [PERSON] , [PERSON] мала на меті набути у власність спірний автомобіль, а тому переслідувала особисту мету, діяла з корисливих мотивів та не в інтересах довірителя, чим порушила права позивача; водночас заміснику [PERSON] , який діяв в порядку передоручення, отриманого від [PERSON] , яка, у свою чергу, від початку була повіреною [PERSON] , та уповноважила [PERSON] діяти в інтересах позивача, були відомі наміри первинного представника (відповідача у справі) щодо заволодіння в такий спосіб рухомим майном, а тому укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу, [PERSON] діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а в інтересах [PERSON] , в результаті чого остання за результатами укладеного договору купівлі-продажу набула права власності на спірний автомобіль. На думку суду, наведені дії відповідача суперечать правовій природі інституту представництва. Приходячи до того, суд бере до уваги, що в силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 та частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено у статті 89 наведеного кодифікованого закону України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі з єдиним унікальним № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі з єдиним унікальним №291/1352/20). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі з єдиним унікальним № 756/8056/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Відтак, виходячи з засад свободи у наданні сторонами своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та можливість їх задоволення у повному обсязі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір, який дорівнює 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (абзац 2 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Статтею 7 Закону України № 3460-IX від 09 листопада 2023 року «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3028 гривень 00 копійок, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був би сплатити судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Водночас частиною 3 статті 4 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. З даним позовом [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кайдашов Віталій Сергійович, звернувся до суду з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а тому, як убачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 у розмірі 968 гривень 96 копійок, що підтверджено квитанцією про сплату № 9117-1764-2776-7196 від 16 травня 2024 року АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ТАКСОМБАНК». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, суд доходить висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 гривень 96 копійок. Підстав для відшкодування [PERSON] понесених судових витрат на правничу допомогу суд не вбачає, з огляду на приписи пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved