Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

[PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи добросовісним набувачем, визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивує тим, що 10.08.2018 між [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ) та [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця прощею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І., що зареєстрований в реєстрі за № 1606 (далі - договір). Пунктом 1.1. договору передбачено, що за цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити вартість машиномісця, площею 16,3 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . У пункті 1.2 договору вказано, що машиномісце, що відчужується за цим договором належить продавцю [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 09.08.2018 Бродським В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 875. Відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.08.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1368382380000, номер запису про право власності: 27428352. Продаж машиномісця за домовленістю сторін вчинено за 163 000 (сто шістдесят три тисячі) гривень 00 копійок (п.2.2. договору). Пунктом 3.2. договору встановлено, що продавець [PERSON] стверджує, що машиномісце, яке відчужується за цим договором, на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, в найм (оренду) не здане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі, в податковій заставі не перебуває, не передане як внесок до статутного капіталу юридичної особи, інших прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за шлюбним контрактом, договорами найму тощо), як у межах, так і за межами України, немає. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10.08.2018 відсутні обтяження іпотекою та будь-які заборони відчуження щодо майна, яке є предметом даного договору. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація про перебування майна продавця та коштів покупця під податковою заставою відсутня, що підтверджується витягом із зазначеного реєстру від 10.08.2018. За даними реєстру боржників, отриманими в день посвідчення договору шляхом безпосереднього доступу до зазначеного реєстру, відсутня інформація про невиконані майнові зобов`язання сторін. Згодом [PERSON] стало відомо про залучення її третьою особою [PERSON] в якості відповідача-3 до участі у цивільній справі № 760/21831/18. У цій справі [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вимогами про визнання договорів недійсними, в тому числі, і договору купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 та зареєстрованого в реєстрі за № 1606, укладеного 10.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] . Позов [PERSON] був обгрунтований тим, що [PERSON] незаконно під час арешту на все його майно, накладеного ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2017 у справі № 757/75106/17, відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно - машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 16,30 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування [PERSON] , а згодом [PERSON] продала це машиномісце [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 та зареєстровано в реєстрі за № 1606. Позивач також вказала, що 18.10.2019 Солом`янським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у справі № 760/21831/18, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів недійсними задоволено, визнано недійсними: - договір дарування машиномісця № [NUMBER] , загальною площею 16,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , укладений 09.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 875; - договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця, загальною площею 16,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , укладений 10.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 1606. Постановою Київського апеляційного суду від 30.03.2020 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва в справі № 760/21831/18 без змін. Обгрунтовуючи прийняте рішення Київським апеляційним судом зазначено, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2018 договір дарування є недійсним, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати машиномісце, на яке було накладено арешт, про що продавцю було відомо під час укладення оспорюваного правочину, a [PERSON] , отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, не набула на нього право власності, відтак, не мала права розпоряджатись цим майном шляхом відчуження його відповідачу [PERSON] . Окрім того, Київським апеляційним судом зазначено, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу машиномісця [PERSON] не буде змушена шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки спосіб захисту прав відповідача у даному випадку визначений законом, а саме ті кошти, які [PERSON] сплатила за недійсним договором підлягають поверненню їй продавцем у силу вимог закону. Постанова Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року набрала законної сили в день її прийняття. Звернувшись із позовом позивач вважає, що судами в межах цивільної справи № 760/21831/18 не було дотримано вимог справедливого балансу (принципу пропорційності) між вимогами загального інтересу та умовами захисту основних прав суспільства та умовами захисту основних прав людини, що призвело до порушення її прав на мирне володіння власним майном. Позивач наголошує, що вона є добросовісним набувачем машиномісця, оскільки всі умови, визначені ст. 388 ЦПК України, застосовуються до неї, зокрема: продавець машиномісця [PERSON] не мала права відчужувати машиномісця; [PERSON] 10.08.2018 уклала з [PERSON] оплатний договір - договір купівлі продажу нерухомості, що був посвідчений нотаріусом, [PERSON] , як набувач майна, не знала і не могла знати про відсутність у відчужувача права на відчуження майна. Перед нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу нерухомого майна нотаріус перевіряла наявність чи відсутність обтяжень нерухомого майна, яке відчужувалося, в тому числі, наявність чи відсутність арешту, і, станом на 10.08.2018, такого обтяження як арешт і будь-яких інших обтяжень на машиномісці не було, що підтверджується відповідним витягом. В ухвалі про забезпечення позову в справі № 757/75106/17 майно, на яке накладено арешт, не конкретизоване, суд вживає словосполучення «на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна». Про наявність спору між [PERSON] і [PERSON] [PERSON] стало відомо лише після відкриття провадження в справі № 760/21831/18 і отримання позовної заяви. Позивач також зазначає, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Позивач не мала жодного інтересу в уникненні сплати заборгованості [PERSON] . Договір купівлі-продажу нерухомого майна щодо машиномісця укладався виключно для забезпечення власних потреб позивача, оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116432602 від 06.03.2018 [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,1 кв.м. Вказане машиномісце було придбане Позивачем для паркування автомобільного транспорту її сина [PERSON] , який використовується для перевезення Позивача для проведення обстеження і лікування, оскільки вона є інвалідом І групи. Згідно з Випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 002390/2018 основний діагноз [PERSON] - полікістоз нирок, хронічна ниркова недостатність ІV ст., ПГД. Також відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 6200913 в поліклініку за місцем проживання [PERSON] поставлено додаткові діагнози: полікістоз печінки, нагноєння кістки лівої нирки, дренування кістки, формування артеріо-венозної фістули верхньої третини лівого передпліччя, аневризма головного мозку, розповсюджений остеохондроз хребта з полірадикулярним синдромом, остеоартроз правого кульшового суглобу, цукровий діабет ІІ типу, дифузний кардіосклероз, атеросклероз аорти, недостатність МК ІІ ст., зріла катаракта обох очей, ангіопатія судин сітківки обох очей, анемія, артеріальна гіпертензія ІІІ ст., дисциркуляторна енцефілопатія ІІ ст. з інтелектуально-мнестичним зниженням, тощо. Їй рекомендовано проводити сеанси гемодіалізу тричі на тиждень, що вимагає систематичного відвідування лікарні. Оскільки [PERSON] не спроможна в повній мірі самостійно пересуватися (відповідно до довідки до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 097847 вона потребує сторонньої допомоги) її син [PERSON] перевозить свою матір до лікарні на транспортному засобі, який залишає на машиномісці. Таким чином, машиномісце придбане для задоволення власних потреб особи з інвалідністю [PERSON] , яка не знала і не могла знати в момент купівлі, що вказана нерухоме майно може бути спірним. На думку Позивача, оскільки умови передбачені ст. 388 ЦК України щодо можливості витребування у [PERSON] нерухомого майна, відсутні, вона відповідно до приписів статті 330 ЦК України, набуває право власності на нерухоме майно - машиномісце площею 16,3 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати її добросовісним набувачем та визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.01.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали. 12.03.2021 до суду від представника [PERSON] надійшли пояснення, де зазначено, що доводи позивача є безпідставними та такими, що не містять жодного нормативно-правового обґрунтування. Представник [PERSON] вказує, що правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набула права власності на машиномісце, визнано недійсним заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2019, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2020 у справі № 760/21831/18. Станом на день подання пояснень, справа № 760/21831/18 переглядалася Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду. Третя особа стверджує, що всі доводи, якими [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги пов`язані з тим, що позивач не погоджується з прийнятими рішеннями судів у справі № 760/21831/18 та повторно піддає дослідженню обставини у такій справі. Так, в межах справи № 760/21831/18 судами вже досліджувався правовстановлюючий документ, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця на предмет його законності та відповідності нормам чинного законодавства. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] у справі №760/21831/18 суди першої і апеляційної інстанції встановили, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2018 договір дарування є недійсним, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати машиномісце, на яке було накладено арешт, про що продавцю було відомо на час укладення оспорюваного правочину. Тобто, отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, [PERSON] не набула на нього права власності, а, відтак, і не мала права розпоряджатися цим майном шляхом відчуження його [PERSON] . Третя особа [PERSON] вказує, що договір дарування машиномісця, укладений 09.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 875 та згодом договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 10.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 1606, були укладені за наявної судової заборони на відчуження зазначеного майна та направлені на ухилення від виконання судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2018 у справі №757/75106/17-ц, яким частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] і стягнуто з останнього 2 072 060,14 грн. Додатково [PERSON] не мав права здійснювати відчуження власного майна, оскільки ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2017 у справі № 757/75106/17-ц було накладено арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204,77 грн на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна [PERSON] із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності, на яке зареєстроване за [PERSON] . В апеляційному порядку дана ухвала не оскаржувалася. На виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва суду 27.12.2017 відповідне обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.12.2017, номер запису про обтяження: 24230075. Також, [PERSON] не мав права на відчуження машиномісця, оскільки набув право власності на таке майно на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 про затвердження мирової угоди між [PERSON] (дружина [PERSON] ) та [PERSON] у справі № 760/5144/18 про розподіл майна подружжя, яка була винесена з порушенням положень чинного законодавства, та скасована постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2018. Таким чином, машиномісце є спільним майном подружжя [PERSON] . [PERSON] повинна була надати згоду на його відчуження. Оскільки ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 у справі № 760/5144/18 скасована, то враховуючи висновки Верховного Суду, вищевказане машиномісце, вибуло з володіння власника поза його волею та у будь-якому випадку може бути витребуване у [PERSON] . Представник третьої особи, зазначив, що [PERSON] обрала неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки вимога про визнання добросовісним набувачем не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права, а тому не підлягає задоволенню. Правовстановлюючий документ, на підставі якого останній незаконно набула право власності, скасовано, а відновлення дії скасованого документу шляхом подання окремого позову законодавством не передбачено. Щодо доводів [PERSON] в частині того, що вона є добросовісним набувачем машиномісця, представник третьої особи [PERSON] вважає, що їх доводи є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Третя особа вказує, що [PERSON] могла проявити розумну обачність під час укладення Договору купівлі-продажу та переконатися в законності та правомірності відчуження машиномісця [PERSON] . [PERSON] здійснювала продаж машиномісця на наступний день після набуття його у власність, і дана обставина повинна була насторожити [PERSON] та викликати сумніви щодо законності та правомірності дій продавця. Суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи №760/21831/18 дійшли єдиного висновку, що обмеження щодо машиномісця існували, тобто, були наявні на момент укладення оспорюваного договору станом на 10.08.2018. Проявляючи розумну обачність, [PERSON] могла виявити зазначені обмеження до укладання договору купівлі-продажу, оскільки дані державного реєстру речових прав є відкритими. Враховуючи вищевикладене, представник [PERSON] просить відмовити повністю у задоволенні позову. 15.04.2021 від представника [PERSON] надійшли заперечення на пояснення третьої особи, в яких зазначено, що жодним положенням позовної заяви [PERSON] не висловлювала заперечність з приводу судових рішень прийнятих у справі № 760/21831/18. Всі свої заперечення з приводу законності та обґрунтованості таких рішень, неправильного застосування судами нормами матеріального права та порушення норм процесуального права [PERSON] висловила в касаційній скарзі, яка перебуває на розгляді касаційного цивільного суду. Натомість прийняття Київським апеляційним судом постанови в справі № 760/21831/18, яка набрала законної сили, призвела до порушення та невизнання права власності [PERSON] на машиномісце, що і стало підставою для захисту такого права в судовому порядку шляхом подання позовної заяви про визнання права власності. У межах цивільної справи № 760/21831/18 розглядалось питання про визнання недійсними договорів, однак не досліджувалось питання права власності [PERSON] , так як воно було порушене саме в момент набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2020. Позивач стверджує, що на момент звернення до суду жодна з обставин, встановлених у судових рішеннях у справі № 760/21831/18 не може вважатись преюдиційною, так як не стосується тих обставин, якими обґрунтовується порушення права власності позивача. У межах справи № 760/21831/18 судами могла бути надана правова оцінка аргументам та доводам позивача, однак не було встановлено жодної обставини щодо права власності позивача. Тому, представник позивача зазначає, що представник третьої особи помилково вказує на преюдиційність будь-яких обставин, що були предметом дослідження в межах справи № 760/21831/18. Представник позивача також вказує, що факт скасування ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.05.2018, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] жодним чином не впливає на право власності [PERSON] на машиномісце, так як на момент відчуження машиномісця ухвала суду, якою була затверджена мирова угода не була скасована, та належність майна саме подружжю не доведена і є лише припущенням представника третьої особи. Представник позивача наголошує, що жодним положенням чинного законодавства не передбачено обов`язок особи здійснювати перевірку ланцюгу продажу майна. Нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу було перевірено, що майно під забороною відчуження не перебуває. Сам по собі факт визнання правочину недійсним не свідчить про відсутність підстав для визнання за особою право власності, навпаки, це свідчить про порушення та невизнання право власності позивача та є однією з підстав, що підтверджують добросовісність набувача. Позивач також вказав, що вирішення даних спірних правовідносин та винесення правосудного законного і обґрунтованого рішення, виконання завдань цивільного судочинства, а саме справедливого неупередженого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або створених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтереси держави потребує оцінки значної кількості доказів, заслуховуванням думки значної кількості учасників та врахування всіх дійсних обставин, потребує здійснення розгляду справи з викликом повідомленим сторін. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 06.01.2025 цивільну справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 16.01.2025 на адресу суду від Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла копія актового запису №21075 від 04.10.2021 про смерть [PERSON] . Ухвалою від 20.02.2025 витребувано від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 14.04.2025 на адресу суду від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшла інформаційна довідка зі Спадкового реєстру відносно [PERSON] . Для встановлення правонаступника позивача [PERSON] ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2025 витребувано від приватного нотаріуса Халявки Наталії Миколаївни належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №41/2024, щодо майна померлої [PERSON] 09.09.2025 від представника третьої особи [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він повідомив наступне: - Постановою Верховного Суду від 17.11.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 30.09.2020 скасовано, справу № 760/21831/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. - Постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2022 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18.10.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , про визнання договорів недійсними задовольнити: визнати недійсним договір дарування машиномісця, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 875; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 1606. - Постановою Верховного Суду від 08.01.2025 касаційну скаргу [PERSON] , що є правонаступником [PERSON] , залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 760/21831/18, без змін. Представник третьої особи вказує на те, що обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 08.01.2025 у справі № 760/21831/18 в силу положень, ч. 4 ст. 82 ЦПК України, мають преюдиційне значення для справи № 760/25044/20 та не підлягають повторному доведенню. Так, третя особа зазначає, що під час перегляду в касаційному порядку справи № 760/21831/18 Верховний Суд встановив, що [PERSON] , отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, не набула права власності на нього. Оскільки договір дарування є недійсним, перехід права власності юридично не відбувся. Тому [PERSON] не мала законного права розпоряджатися цим майном, зокрема шляхом його відчуження відповідачу [PERSON] . Будь-які дії з передачі цього майна є незаконними, оскільки особа, яка не набула права власності, не може здійснювати розпорядчі правочини щодо такого майна. Тому угода між [PERSON] та [PERSON] також є недійсною через відсутність законного права власності у відчужувача. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали можливість перевірити відсутність постанови апеляційного суду, якою могли бути зняті обмеження на нерухоме майно. Однак вони не скористалися цим правом належним чином. У разі належної перевірки вони б дізналися, що обмеження, накладені судом, залишалися чинними, і будь-які дії з відчуження майна були б неправомірними. Тому доводи про те, що відповідач [PERSON] не могла знати про претензії інших осіб на це нерухоме майно або про те, що воно може бути спірним, є необґрунтованими. [PERSON] мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Крім того, обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна. Невиконання таких дій з боку [PERSON] не звільняє її від відповідальності за придбання спірного майна, тим більше, коли на майно вже були накладені арешти, а відчуження відбулося на наступний день після укладення договору дарування, що повинно було викликати підозри щодо можливих претензій з боку інших осіб». Крім того, Верховний Суд у постанові від 08.01.2025 у справі № 760/21831/18 вказав, що доводи скаржника про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням його права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними, оскільки після визнання договору купівлі-продажу машиномісця недійсним, сторона покупця не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає чіткий механізм захисту прав покупця у такому випадку. Відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. Таким чином, інтереси покупця будуть захищені в рамках встановленого правопорядку, і це усуне необхідність у додаткових діях для відшкодування збитків. Представник третьої особи стверджує, що дії позивача направлені на порушення єдності судової практики та спростування законної сили судового рішення у справі № 760/21831/18. На думку представника третьої особи, [PERSON] могла отримати інформацію про підстави набуття права власності всіма попередніми власниками машиномісця, а також перевірити чи чинна ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2017 у справі № 757/75106/17-ц та чи існує відповідне обтяження на машиномісце. Крім того, він також вказує, що оскільки ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2018, то машиномісце вибуло з співвласності [PERSON] на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасоване, а отже майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, та може бути витребувано. За таких обставин, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 330 ЦК України та ст. 388 ЦК України. Також, третя особа звертає увагу на те, що при визнанні права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018, що зареєстрований в реєстрі за № 1606, визнано недійсним постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 760/21831/18 і вона залишена без змін постановою Верховного Суду від 08.01.2025, то підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2025 у порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі в якості позивача [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання відповідачі не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. У провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала справа № 757/75106/17-ц за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 3 061 204,77 грн. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2017 у справі № 757/75106/17-ц було накладено арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204,77 грн на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна [PERSON] із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за [PERSON] . В апеляційному порядку ця ухвала не оскаржувалася. На виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2017 у справі № 757/75106/17-ц вищевказане обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.12.2017 р., номер запису про обтяження: 24230075. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20.06.2018 позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з Фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість в розмірі 2 072 060,14 грн, а саме: 2 040 746,51 грн коштів, що були сплачені в якості передоплати; 30 993,60 грн пені та 320,00 грн судового збору. Рішення суду у справі № 757/75106/17-ц не оскаржувалося. Виконавчий лист з виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №757/75106/17-ц видано 08.08.2018, на підставі якого 15.08.2018 Деснянським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва ТУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 у справі № 760/5144/18 затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] про розподіл майна подружжя, якою, в тому числі, в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на машиномісце [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв .м. [PERSON] 02.07.2018 оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 справі № 760/5144/18 про розподіл майна подружжя. Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2018 у справі № 760/5144/18 ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 09 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування машиномісця, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 875. Відповідно до п. 1 договору дарування, дарувальник ( [PERSON] ) передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана ( [PERSON] ) прийняла в дар у власність машиномісце (гараж) номер [NUMBER] (сто сорок три), загальною площею 16,30 (шістнадцять цілих тридцять сотих) квадратних метрів, за адресою: [ADDRESS] ). Пунктом 5 договору дарування визначено, що машиномісце, що відчужується за цим договором є особистою приватною власністю дарувальника ( [PERSON] ), відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.05.2018 по справі № 760/5144/18, провадження 2/760/4144/18. 10 серпня 2018 між [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] (позивач) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця прощею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І., що зареєстрований в реєстрі за № 1606. Пунктом 1.1. договору передбачено, що за цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити вартість машиномісця, площею 16,3 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . У пункті 1.2 договору вказано, що машиномісце, яке відчужується за цим договором належить продавцю [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 09.08.2018 Бродським В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 875. Відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.08.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1368382380000, номер запису про право власності: 27428352. Пунктом 2.2. договору передбачено, що продаж машиномісця за домовленістю сторін вчинено за 163 000 (сто шістдесят три тисячі) гривень 00 копійок. Розрахунок здійснено відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до п. 2.3. договору підписання договору сторонами буде свідчити про те, що розрахунки за ним здійснені, та про відсутність у продавця ( [PERSON] ) до покупця ( [PERSON] ) претензій майнового характеру, що стосувалися б питань оплати договору. У п. 3.2. договору зазначено, що продавець ( [PERSON] ) стверджує, що машиномісце, яке відчужується за цим договором, на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, в найм (оренду) не здане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі, в податковій заставі не перебуває, не передане як внесок до статутного капіталу юридичної особи, інших прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за шлюбним контрактом, договорами найму тощо), як у межах, так і за межами України, немає. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10.08.2018 відсутнє обтяження іпотекою та будь-які заборони відчуження щодо майна, яке є предметом даного договору. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація про перебування майна продавця та коштів покупця під податковою заставою відсутня, що підтверджується витягом із зазначеного реєстру від 10.08.2018. За даними реєстру боржників, отриманими в день посвідчення шляхом безпосереднього доступу до зазначеного реєстру, відсутня інформація про невиконані майнові зобов`язання сторін. Відповідно до п. 4.1. договору, під передачею машиномісця слід вважати отримання покупцем ( [PERSON] ) примірника цього договору. Пунктом 4.2. договору визначено, що договір набуває юридичної сили з моменту його нотаріального посвідчення відповідно до ст. 640 ЦК України. Право власності на машиномісце, яке є предметом цього договору, виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 133992401 право власності на машиномісце зареєстровано за позивачем ( [PERSON] ) 10.08.2018, номер запису про право власності: 27442149. [PERSON] 23.08.2018 звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, в якому просив суд визнати недійсними: - договір дарування машиномісця, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018, що зареєстрований в реєстрі за № 875; - договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018, що зареєстрований в реєстрі за № 1606. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2019 у справі № 760/21831/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними позовні вимоги було задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2020 апеляційну скаргу [PERSON] , залишено без задоволення, а заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2019, залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 17.11.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 30.09.2020 скасовано, а справу № 760/21831/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 760/21831/18 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18.10.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів недійсними, задоволено та визнано недійсним: - договір дарування машиномісця, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за № 875; - договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018, що зареєстрований в реєстрі за № 1606. Постановою Верховного Суду від 08.01.2025 касаційну скаргу [PERSON] , що є правонаступником [PERSON] , залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 760/21831/18, без змін. Частина 1 ст. 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Отже, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений позивачем спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17, від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, від 05.03.2019 у справі № 917/377/17, від 02.05.2018 у справі № 914/904/17. Позивач обґрунтовує вимоги з посиланням на норми ст. 330 та 388 ЦК України вказуючи, що придбано машиномісце за відплатним договором, що підтверджується нотаріальним посвідченням договору та здійсненням державної реєстрації права, і є добросовісним набувачем, проте це право власності було оспорене через визнання договору недійсним, а відтак [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання її добросовіснм набувачем та права власності на нерухоме майно. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: -факт відчуження майна; -майно відчужене особою, яка не мала на це права; -відчужене майно придбав добросовісний набувач; -відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Сама по собі правова природа добросовісності означає, що особа, придбаваючи об`єкт нерухомого майна, не знала, і проявивши розумну обачність, не могла знати про те, що дане нерухоме майно є проблемним та існують права та претензії інших осіб на нього. При цьому, сама процедура купівлі-продажу майна в умовах сучасних ринкових відносин практично завжди передбачає здійснення оцінки активу на «ризиковість» хоча б з допомогою відкритих реєстрів, в тому числі і Єдиного державного реєстру судових рішень. Відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19. Проаналізувавши матеріали справи та доводи сторін, суд приходить до висновку, що доводи позивача, що вона не могла знати про претензії інших осіб на це нерухоме майно або про те, що воно може бути спірним, є необґрунтованими. [PERSON] мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Крім того, обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна. Суд критично оцінює доводи позивача щодо неможливості перевірити правомірність набуття у власність спірного майна попереднім власником, оскільки проявивши розумну обачність отримала б інформацію, що на момент набуття права власності [PERSON] на це майно, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 справі № 760/5144/18 про розподіл майна подружжя, як підстава для набуття права власності [PERSON] (дарувальник) оскаржена в апеляційному порядку. Невиконання таких дій з боку [PERSON] не звільняє її від відповідальності за придбання спірного майна, тим більше, коли на майно вже були накладені арешти, а відчуження відбулося на наступний день після укладення договору дарування, що повинно було викликати підозри щодо можливих претензій з боку інших осіб. При розгляді справи № 760/21831/18 встановлено, що під час укладання спірних договорів у відповідному державному реєстрі були відсутні обтяження, оскільки вони були зняті у зв`язку з наявністю постанови апеляційного суду. Проте, згідно з відповіддю Апеляційного суду міста Києва від 13.08.2018 за відомостями АСЕД «Апеляція» станом на момент надання відповіді цивільна справа № 757/75106/17-ц за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а, відтак, будь-які рішення у зазначеній справі апеляційним судом не ухвалювалися. Незважаючи на ці обставини, Київський апеляційний суд та Верховний Суд дійшли висновку, що [PERSON] та [PERSON] мали можливість перевірити відсутність постанови, якою могли бути зняті обмеження на нерухоме майно. Однак вони не скористалися таким правом. Зазначені обставини також були встановлені під час розгляду справи № 760/21831/18 і в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У статті 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 316 цього Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. За правилами ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, яке за п.п. 5, 6 ст. 3 ЦК України забезпечується, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме судового захисту цивільного права та інтересу, а також справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, зокрема, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Проте, за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку у визначений спосіб є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановахвід 27.06.2018 у справі № 904/8186/17, від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17. Крім того, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа (крім випадків, передбачених ст. 344, частинами 3 та 5 ст. 376 Цивільного кодексу України) та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу. Суд враховує постанову Київського апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 760/21831/18, якою укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2018 договір дарування визнаний недійсним, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати машиномісце, на яке було накладено арешт, про що продавцю було відомо на час укладення оспорюваного правочину. Зважаючи на принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet» ніхто не може передати більше прав, ніж має сам, тому отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, [PERSON] не набула на нього права власності і не мала права розпоряджатися цим майном шляхом відчуження його [PERSON] . Суд також враховує ту обставину, що [PERSON] звернулася з позовом, після набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2020 у справі № 760/21831/18, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2019 про визнання договору дарування машиномісця та договору купівлі-продажу нерухомого майна (машиномісця) недійсним залишено без змін. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст.76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування визначений ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України). Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 520/14775/15, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», рішення від 29.10.2015 у справі «Устименко проти України»). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є намаганням переглянути судові рішення №760/21381/18. Водночас, відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права убачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Судом в ході розгляду справи встановлено, що право власності на машиномісце не було набуто позивачем в порядку визначеному законом, а тому звернення позивача до суду з вказаним позовом з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документу та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення є неналежним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу позивача. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру слід відмовити.

Outcome: dismissed