Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є батьком та законним опікуном недієздатного сина - [PERSON] , [INFO] . На підставі Акту огляду № 418в від 03.09.2019 р., [PERSON] має інвалідність І групи А, яка встановлена - безстроково, що підтверджується довідкою серія АВ № 0993888, виданою спеціальною психіатричною МСЕК № 1. Згідно висновку МСЕК, син потребує постійного стороннього нагляду, догляду та допомоги. За рішенням Деснянського районного суду міста Києва по справі № 754/13825/19, від 04 грудня 2020 року, [PERSON] було визнано недієздатною особою. Позивача та відповідачку призначено опікунами строком на 2 роки. В подальшому, у зв`язку із закінченням дії рішення суду від 04.12.2020 року про визнання особи недієздатною, позивач, піклуючись про свого сина, повторно звернувся з відповідною заявою до суду про визнання [PERSON] недієздатним. 20.05.2024 року Деснянським районним судом міста Києва у справі № 754/17089/23, було ухвалено рішення про визнання [PERSON] , [INFO] недієздатним, встановлено опіку і призначено опікунами його батьків, тобто позивача та відповідача, строком на 2 роки. У період з 24 лютого 2022 року по 06 жовтня 2023 року позивач самостійно здійснював догляд та піклування за сином, а відтак з огляду на вищевикладене позивач просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] за утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), за період з 18.08.2022 року по 06.10.2023 року та додаткові витрати на лікування та реабілітацію сина в розмірі 2 912 грн. 50 коп. (50 % від фактично понесених та документально підтверджених додаткових витрат), судові витрати покласти на відповідачку. Ухвалою судді від 28.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі та направлено відповідачу копії позовної заяви з додатками та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 01.12.2025 року від представниці відповідачки - адвокатки Ординат З. А. надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. 30.12.2025 (зареєстровано 09.01.2026) через систему «Електронний суд» від представниці відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача не визнає позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що син [PERSON] зареєстрований та постійно проживає із відповідачем та знаходиться на її утриманні. Згідно з актом обстеження умов проживання від 09.04.2024 [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] від 25.03.2025, яка адресована Управлінню соціальної та ветеранської політики Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] вказала: «Повідомляю, що вихованець [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з постійними погрозами та забороною другого опікуна [PERSON] перебувати в Святошинському дитячому будинку-інтернаті мій син знаходиться постійно під моїм наглядом та на повному моєму забезпеченні та домашньому утриманні з 26 грудня 2024 року по сьогоднішній день 25 березня 2025 року за адресою: [ADDRESS] ». 27.12.2024 [PERSON] , після перебування в КНП «Психіатрія» забрав батько [PERSON] про що була написана його заява (з 27.12.2024 по 31.12.2024 рр.). Але в телефонному режимі мати [PERSON] повідомила адміністрацію, що батько забрав [PERSON] з інтернату і привіз його на квартиру матері, де і перебуває [PERSON] по теперішній час». Крім цього, з відповіді Управління соціальної та ветеранської політики Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100/06-4036 від 11.06.2025 із додатком (в матеріалах справи) вбачається, що відповідач отримує державну соціальну допомогу на недієздатного сина (інваліда з дитинства). Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 754/13537/25 задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітнього непрацездатного сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки із усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 19.08.2025 року і на весь період інвалідності [PERSON] , [INFO] . Окрім цього, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 754/8725/25 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у виконанні обов`язків батька та опікуна щодо недієздатного сина [PERSON] - відмовлено. У листопаді 2022 року позивач вже звертався до Деснянського районного суду міста Києва із позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання непрацездатного сина [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.05.2024 у справі № 754/10493/22 позовну заяву [PERSON] про стягнення аліментів залишено без задоволення. З цього можна зробити висновок, що позивач не підтвердив ані спільне проживання із непрацездатним сином, ані його утримання, зокрема, в період з 18.08.2022 по 06.10.2023. 05.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач не погоджується із доказами, тлумаченням обставин справи та правовою оцінкою, наведеними у відзиві на позовну заяву представником відповідача та просись суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 12.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представниці відповідачки надійшли заперечення (на відповідь на відзив) відповідно до яких сторона відповідача просить суд не долучати до матеріалів цієї справи, не досліджувати та не враховувати під час розгляду справи № 754/19648/25 докази, подані [PERSON] разом із відповіддю на відзив від 03.01.2025 та залишити позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів без задоволення. 21.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення по справі. 26.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представниці відповідачки надійшли додаткові пояснення по справі. Згідно із вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] та інвалідом з дитинства І групи А підгрупи безстроково, страждає на тяжкий психічний розлад - дитячий аутизм. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 у справі № 754/17089/23 [PERSON] визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, опікунами призначено позивача та відповідачку в справі. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 754/13537/25 задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітнього непрацездатного сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки із усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 19.08.2025 року і на весь період інвалідності [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 754/8725/25 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у виконанні обов`язків батька та опікуна щодо недієздатного сина [PERSON] - відмовлено. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.05.2024 у справі № 754/10493/22 позовну заяву [PERSON] про стягнення аліментів залишено без задоволення. Як вбачається з відповіді Святошинського дитячого будинку - інтернату від 19.03.2025 № 051/027 - 136 на адвокатський запит, 27.12.2024 [PERSON] , після перебування в КНП «Психіатрія» забрав батько [PERSON] про що була написана його заява (3 27.12.2024 по 31.12.2024 рр.). Але в телефонному режимі мати [PERSON] повідомила адміністрацію, що батько забрав [PERSON] з інтернату і привіз його на квартиру матері, де і перебуває [PERSON] по теперішній час». Крім цього, з відповіді Управління соціальної та ветеранської політики Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100/06-4036 від 11.06.2025 вбачається, що відповідач отримує державну соціальну допомогу на недієздатного сина (інваліда з дитинства). За загальним правилом, встановленим ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання. Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Аналіз змісту зазначеної статті дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свого повнолітнього сина (дочку) необхідні наявність трьох умов: син (дочка) є непрацездатними; син (дочка) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати сина (дочку). Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Статтею 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст.88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вказана норма встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: - один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю; - дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; - цей з подружжя опікується нею; - другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина. Згідно з статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене вбачається, що недієздатний [PERSON] перебуває на утриманні як позивача так і відповідачки, позивачем не доведено факт ухиляння відповідачки від виконання свого обов`язку по утриманню сина у період з 18.08.2022 по 06.10.2023 та не доведено, що в період 18.08.2022 року по 06.10.2023 року, під час перебування сина [PERSON] разом з батьком за кордоном, позивач не отримував на недієздатного сина будь-якої матеріальної допомоги, будучи переміщеною особою та, що вказаної матеріальної допомоги не вистачало на утримання сина, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на користь [PERSON] за утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), за період з 18.08.2022 року по 06.10.2023 року. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Верховний Суд України звернув увагу, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17). Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Таким чином, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Позивачем на підтвердження понесених додаткових витрат надано копію медичної документації по наданню медичної допомоги [PERSON] Стоматологічним медичним центром та фіскальні чеки по оплаті наданих медичних послуг, що в сукупності складає4 149,00 грн.. Дослідивши вище вказані докази, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог позову в даній частині та враховуючи, що необхідність у додаткових витратах на дитину була викликана особливими обставинами, а саме потребою в лікуванні, а законом обов`язок з утримання дитини покладений на обох батьків, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача половину вартості понесених додаткових витрат у загальному розмірі 2 074, 50 грн.. Підстав длоя відшкодування позивачу витрат по оформленню закордонного паспорту та картки ІD [PERSON] , суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи встановлені судом обставини та надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial