Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на дитину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 березня 2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 27 жовтня 2008 року вказаний шлюб між сторонами розірвано Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що складено актовий запис № 1254. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року у справі № 127/30122/19 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено частково та вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн щомісячно, що підлягає щорічній індексації відповідно до закону, починаючи з 05 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що на теперішній час встановлений судом розмір аліментів не забезпечує належного утримання дитини. Донька сторін навчається на другому курсі у Відокремленому структурному підрозділі Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури та потребує додаткових витрат на навчання, харчування, лікування та інші потреби. Крім того, позивач посилається на збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підвищення цін на товари та послуги, а також на те, що їй одній складно забезпечувати належне утримання дитини. За твердженням позивача, відповідач є працездатною особою, має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, інших аліментних зобов`язань не має, а його заробітна плата за останній час збільшилась. У зв`язку з викладеним позивач просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду від 10 січня 2020 року, а саме замість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн щомісячно встановити стягнення аліментів у частці від доходу відповідача у розмірі однієї четвертої частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Також позивач просить припинити стягнення аліментів за виконавчим документом, виданим на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року, з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою суду від 13.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб. Відповідач скористався наданим йому процесуальним законодавством правом та подав до суду відзиву на позов у встановлені законом строки. У відзиві відповідач зазначив, що позивач обґрунтовує позов тим, що їй складно самостійно утримувати доньку [PERSON] , [INFO] , яка навчається на другому курсі Відокремленого структурного підрозділу Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну КНУБА та потребує додаткових витрат на утримання і навчання. Крім того, позивач посилається на збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зростання цін на товари та послуги, витрати на навчання, оздоровлення, харчування та лікування, а також на те, що відповідач є працездатною особою та, за її твердженням, має збільшений розмір заробітної плати. Разом з тим відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Зокрема, відповідач зазначив, що відповідно до довідки Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну від 07.10.2025 року № 931/25, [PERSON] навчається за денною формою навчання за державним замовленням, тобто на безоплатній основі. У зв`язку з цим твердження позивача щодо значного зростання витрат на оплату навчання не відповідають фактичним обставинам. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3512 грн. Він щомісячно сплачує аліменти у розмірі 2500 грн. Водночас позивач також зобов`язана брати участь у матеріальному забезпеченні дитини, оскільки відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Таким чином, за твердженням відповідача, загальний обсяг матеріального забезпечення дитини з боку обох батьків становить близько 5000 грн щомісячно, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також відповідач звернув увагу, що відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину, які викликані особливими обставинами, зокрема хворобою, каліцтвом чи іншими істотними обставинами. Проте, на його думку, позивач не надала суду доказів наявності таких обставин, хоча у позовній заяві посилалася на зростання витрат на лікування та оздоровлення. Крім того, відповідач вказує, що стаття 192 Сімейного кодексу України передбачає можливість зміни розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін чи інших істотних обставин, однак позивач не надала належних доказів зміни матеріального стану сторін або інших обставин, які б обґрунтовували необхідність зміни способу стягнення аліментів. Також відповідач зазначив, що посилання позивача на те, що він є працездатною особою, не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів, оскільки позивач також є особою працездатного віку. З огляду на викладене відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів у повному обсязі як безпідставного та такого, що не підтверджений належними та допустимими доказами. Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , у якій заперечила доводи, викладені у відзиві, та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У своїй відповіді позивач зазначила, що заперечення відповідача є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на формальному тлумаченні норм сімейного законодавства без урахування реального матеріального та сімейного стану сторін. Позивач вказала, що крім утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на її утриманні перебуває також інша малолітня донька [PERSON] , [INFO] , а також її мати [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, її мати є особою з інвалідністю третьої групи та страждає на ряд хронічних захворювань, зокрема інші форми епілепсії, атеросклеротичну хворобу серця, гіпертензивну хворобу з ураженням серця, пароксизмальну фібриляцію передсердь, сукупне ураження мітрального та аортального клапанів та варикозне розширення вен. У зв`язку із станом здоров`я вона потребує постійної матеріальної допомоги, догляду та фінансової підтримки. Крім того, позивач зазначила, що у період з 24 листопада 2025 року по 01 грудня 2025 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у комунальному некомерційному підприємстві «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з діагнозом гострий тубулоінтерстиціальний нефрит та гострий правобічний пієлонефрит, що також вплинуло на її матеріальне становище. Позивач вказала, що у зв`язку із зазначеними обставинами вона несе значні витрати, зокрема на оплату комунальних послуг, придбання лікарських засобів, забезпечення базових побутових потреб дітей, а також інші щоденні витрати, необхідні для забезпечення належного рівня життя сім`ї. На думку позивача, відповідно до положень статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати матеріальне становище сторін, наявність у них інших осіб на утриманні, а також інші обставини, що мають істотне значення. У зв`язку з цим твердження відповідача про відсутність змін у її матеріальному стані не відповідають дійсності. Позивач також зазначила, що доводи відповідача щодо неможливості зміни способу стягнення аліментів є помилковими. На її думку, системний аналіз положень статей 181, 182 та 192 Сімейного кодексу України свідчить про те, що зміна способу стягнення аліментів можлива у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін. Зі слів позивача, зміна її матеріального стану полягає у збільшенні витрат на утримання дитини, загальному зростанні рівня цін, необхідності утримання хворої матері, оплаті комунальних послуг та інших витрат, пов`язаних із забезпеченням життєдіяльності сім`ї. Позивач наголосила, що принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, передбачений статтею 141 Сімейного кодексу України, не означає можливість перекладення основного фінансового навантаження щодо утримання дитини на одного з батьків. Розмір аліментів, на її думку, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, як це передбачено статтею 182 Сімейного кодексу України. З огляду на викладене позивач просила суд не брати до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві, та задовольнити позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів у повному обсязі. Представник позивача та позивач в судовому засіданні просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні заявленого позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію сторін та надані ними докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 березня 2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 27 жовтня 2008 року шлюб між сторонами розірвано Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що складено актовий запис № 1254. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2020 року у справі № 127/30122/19 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено частково та вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн щомісячно, що підлягає щорічній індексації відповідно до закону, починаючи з 05 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що на теперішній час встановлений судом розмір аліментів не забезпечує належного утримання дитини. Донька сторін навчається на другому курсі у Відокремленому структурному підрозділі Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури та потребує додаткових витрат на навчання, харчування, лікування та інші потреби. Крім того, судом встановлено, що на утриманні позивачки перебувають дві неповнолітні дочки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також мати позивачки [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом третьої групи та потребує постійної матеріальної допомоги й догляду. Згідно з наданими довідками та виписками з медичної карти, мати позивачки має ряд хронічних захворювань, що зумовлює значні витрати на лікування та медичне обслуговування. Також подані позивачкою докази підтверджують, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 24.11.2025 по 01.12.2025 року, з діагнозом гострий тубулоінтерстиціальний нефрит та гострий правобічний пієлонефрит, що вплинуло на її здатність самостійно заробляти та нести витрати на утримання дітей. Крім того, судом встановлено, що позивачка здійснює регулярні витрати на забезпечення базових потреб дитини та матері: оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків та господарських товарів. Наявність таких витрат підтверджена наданими документами фіскальними чеками, довідками та медичними виписками. Отже судом встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка на момент розгляду справи у суді є неповнолітньою, має повних 17 років 1 місяць, що підтверджується копією свідоцтва про народження та паспортом. Із наданих доказів убачається, що донька сторін завершив здобуття загальної середньої освіти та є студентом другому курсі у Відокремленому структурному підрозділі Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури на денній формі навчання, за державним замовлення, але потребує додаткових витрат на проживання, одяг, їжу та інші потреби. Як встановлено судом, відповідач є працездатною особою, не має інвалідності та має можливість отримувати дохід, а саме на даний час перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , має стабільний дохід і його матеріальний стан наразі покращився, не зважаючи на те, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Разом із тим, встановлений у 2020 році розмір аліментів є недостатнім, не забезпечує навіть мінімальної частини потреб доньки з огляду на її вік, навчання, витрати на транспорт, одяг, харчування та інші невідворотні витрати, пов`язані з утриманням дитини студентського віку. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на збільшення прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року становить 3?512?грн на місяць. Згідно із системним застосуванням норм Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що у даному випадку становить 1?756?грн на місяць. Це забезпечує гарантований мінімальний рівень матеріального утримання дитини, необхідний для її фізичного, розумового, духовного та соціального розвитку, і є важливим критерієм при визначенні справедливого розміру аліментів з урахуванням фактичних витрат на утримання та навчання дитини. В свою чергу відповідач у своєму відзиві посилається на те, що існуючий розмір аліментів, присуджений у твердій сумі, перевищує прожитковий мінімум дитини і тому не потребує зміни. Проте суд встановив, що твердження відповідача є формальними та не враховують фактичного стану сім`ї позивачки, яка утримує двох дітей та хвору матір, а також понесених значних витрат на їхнє утримання. Отже, суд приходить до висновку про необхідність зміни способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з огляду на положення ст.ст. 181, 183, 192 СК України, а також виходячи з фактичних витрат на утримання сина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені або у частці від доходу матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів. Спосіб стягнення аліментів може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача. Згідно зі статтею 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінено у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення чи поліпшення їхнього здоров`я, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Суд також враховує положення статей 182, 183, 184 СК України, відповідно до яких при визначенні розміру аліментів враховуються: матеріальний стан дитини; матеріальне становище платника; наявність у платника інших утриманців; інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 дійшов висновку, що зміна способу стягнення аліментів (з твердої суми на частку або навпаки) є формою зміни розміру аліментів і не потребує окремого доведення мотивів такого вибору з боку стягувача. Враховуючи, що встановлений у 2020році розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2500 грн є значно нижчим від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд вважає, що цей спосіб не забезпечує належного рівня утримання дитини та суперечить її найкращим інтересам, гарантованим статтею 3 Конвенції про права дитини та статтями 7, 8 СК України. Оцінивши сукупність наданих позивачкою доказів копії рішення суду 2020 року, виконавчий лист, фінансові документи, довідки, копії квитанцій, суд дійшов висновку, що: потреби дитини зросли; розмір раніше визначених аліментів не відповідає реальним витратам на утримання дитини; зміна способу стягнення аліментів є обґрунтованою, справедливою та відповідає найкращим інтересам дитини. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями СК України. За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України в системно взаємозв`язку зі статтею 181 СК України зміна розміру аліментів може полягати і у зміні способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Враховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Правозастосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частини 3 статті 181 СК України право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Звертаючись до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів позивач визначила способом стягнення аліментів їх присудження у частці від доходу батька, що відповідає вимогам закону. Стаття 182 СК України визначає чіткий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей незалежно від наявності можливості надавати таку допомогу. Будь-яких доказів того, що платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, чи наявності інших обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, суду не надано. Сімейне право встановлює принцип рівності прав та обов`язків як батька, так і матері, передбачає здійснення батьківських прав та обов`язків відповідно до інтересів дітей. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому розмір аліментів в сумі 2500 гривень, які стягуються за рішенням Вінницького міського суду від 22.06.2020 року явно не є достатньою сумою для задоволення потреб дитини та значно меншим прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено відповідно до статті 89 ЦПК України, суд приходить висновку про те, що необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде розмір аліментів 1/4 частка заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що узгоджується з вимогами частини 2 статті 182 СК України. При цьому суд виходить із захисту інтересів перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Відповідач є здоровою людиною, працездатного віку, протилежних доказів суду він не надав, а тому має змогу і зобов`язаний згідно з положеннями Сімейного кодексу України надавати допомогу на утримання дитини для забезпечення її життєвих потреб. В позовній заяві позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та змінити спосіб стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходу відповідача у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути на користь держави 1211,20 гривень судового збору.

Outcome: approved