Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] , через свого представника адвоката Риженко Д.О., звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 08 вересня 2021 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області позов [PERSON] до [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу був задоволений та стягнуто з Відповідача на користь Позивача грошові кошти у розмірі 130 206,33 грн. На підставі зазначеного судового рішення 14 вересня 2021 року Жовтневим районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист. 07 жовтня 2021 року на підставі вказаного виконавчого листа Корабельним ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 67038507, а 12 березня 2025 року зазначене виконавче провадження було закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. Позивачка, посилаючись на положення статей 526, 599, 611 та 625 Цивільного кодексу України, зазначає, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке боржником своєчасно не виконано, не припиняє правовідносин між сторонами та не звільняє боржника від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду під час його примусового виконання, на думку позивачки, виникли збитки, пов`язані зі знеціненням грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Згідно з наданим нею розрахунком, розмір інфляційних втрат за період примусового виконання рішення суду щодо стягнення 130 206,33 грн. становить 47 706,40 грн., а сума трьох процентів річних від простроченої суми 13 946,09 грн., які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою судді від 22.12.2025 р. було відкрито провадження у даній справі і її розгляд був призначений за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копія даної ухвали разом із позовом та доданими до нього матеріалами була направлена відповідачу, та роз`яснено її право на подання відзиву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачка своїм правом на подання відзиву та заперечень не скористалася, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи із наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 08 вересня 2021 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаїської області позов [PERSON] до [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було задоволено та стягнуто на користь позивачки грошові кошти у розмірі 130 206,33 грн. На підставі зазначеного рішення суду 14 вересня 2021 року видано виконавчий лист, а 07 жовтня 2021 року відкрито виконавче провадження № 67038507. Як убачається з наданих матеріалів, у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення у повному обсязі 12 березня 2025 року зазначене виконавче провадження було закінчено. Отже, судом встановлено, що рішення суду було виконано відповідачем не добровільно та не у строк, встановлений законом, а в порядку примусового виконання, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 викладено правову позицію, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 906/1283/16, згідно з якою внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З наданого позивачкою розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період примусового виконання рішення суду щодо стягнення 130 206,33 грн. становлять 47 706,40 грн., а сума трьох процентів річних від простроченої суми становить 13 946,09 грн. Перевіривши наведений розрахунок та враховуючи період прострочення виконання грошового зобов`язання, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є обґрунтованими, відповідають вимогам статті 625 Цивільного кодексу України та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: approved