Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Представник позивача ТзОВ «Споживчий центр» - Чехун Ю.В. звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 09.11.2024 року між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) №05.11.2024-100002607, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 гривень, на строк, вказаний в заявці. У свою чергу, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на дату подання позову, виникла заборгованість у розмірі 49 400 гривень. Натомість, відповідач [PERSON] добровільно відмовляється сплатити суму заборгованості, а тому представник позивача звернувся до суду із позовом про стягнення суми заборгованості в судовому порядку. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У свою чергу, представник відповідача Бочко Л.І. подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що представник позивача просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в розмірі 49 400 гривень, а саме: 20 000 заборгованість за кредитом, 15 400 гривень заборгованість за відсотками, 1 000 комісія пов`язана з наданням кредиту, 3 000 гривень додаткова комісія пов`язана з обслуговуванням кредиту та 10 000 гривень заборгованість по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Вважає, що обґрунтованим та підставним є стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості у розмірі 35 400 гривень, тобто стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, а щодо стягнення комісії та неустойки то ці стягнення є незаконними та безпідставними. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в тому числі і докази надані в електронних копіях та електронні докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується належними у справі доказами, що 09.11.2024 року між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) №05.11.2024-100002607, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 гривень, строком на 98 днів. Кредитні кошти було перераховано відповідачу за реквізитами електронного платіжного засобу, що були вказані ним у Заявці, яка є невідємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти). Договір між сторонами укладено у вигляді електронного договору, який був підписаний з використанням електронного підпису відповідача одноразовим ідентифікатором. Крім того, відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту. Як вбачається із матеріалів справи, взятих на себе зобов`язань за кредитним зобов`язанням, відповідач [PERSON] добровільно не виконує, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 49 400 гривень. Дані правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як свідчать подані по справі докази, на момент звернення представника позивача до суду, зобов`язання за Договором, відповідачем не виконані. Надані представником позивача докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості, у зв`язку з цим позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за сумою відсотків є обґрунтований та таким, що підлягає до задоволення. Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути із відповідача [PERSON] суму заборгованості по комісії в розмірі 1 000 гривень, додаткової комісії 3 000 гривень та суму заборгованості за неустойкою в розмірі 10 000 гривень. З даного приводу суд зазначає наступне. Так, п.15 та п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У свою чергу, представник позивача також просить суд стягнути із відповідача суму заборгованості по комісії в розмірі 1 000 гривень, додаткову комісію в розмірі 3 000 гривень та заборгованість за неустойкою в розмірі 10 000 гривень, які, як вбачається із матеріалів справи, були нараховані у період воєнного стану в Україні. Натомість, враховуючи вищезазначені норми закону, суд вважає, що позичальник, тобто відповідач [PERSON] звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) штрафних санкцій за таке прострочення, а отже в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: approved