Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м.Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини та утримання дитини. В позовній заяві посилався на те, що з 30 квітня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] , який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2014 року. Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком та перебуває на його утриманні, мати участі у вихованні сина з того часу не приймає. Дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач постійно піклується про добробут, стан здоров`я сина, займається його розвитком, бере участь у житті дитини, та спроможний самостійно утримувати неповнолітнього [PERSON] . Відповідач, як мати, із дитиною не спілкується, не займається її вихованням, здоров`ям та утриманням, не цікавиться навчальним процесом, коштів на утримання сина не надає та проживає окремо. Встановлення даного факту має для позивача юридичне значення, оскільки впливає на права й обов`язки та інтереси його та неповнолітнього сина, а саме неможливість самостійно подавати заяви від імені та в інтересах сина, представляти його інтереси в різних установах, оперативного переміщення дитини, здійснення заходів, пов`язаних з лікуванням та навчанням дитини. Тому позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] його батьком [PERSON] . Ухвалою судді Подільського районного суду міста Полтави від 04 вересня 2025 року справу передано на розгляд за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] та Виконавчий комітет Подільської районної у м.Полтаві ради як орган опіки та піклування. За клопотанням позивача цією ж ухвалою витребувано у Державної прикордонної служби відомості щодо перетину державного кордону [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзив на позов не надала. Третя особа - [INFO] надав письмові пояснення на позовну заяву. Вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними. Просив прийняти рішення в межах чинного законодавства (а.с. 65-69). Інші заяви по суті справи та клопотання від сторін суду не надходили. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Зязюн Ю.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про причини неявки не повідомила, з клопотаннями та заявами до суду не зверталася. Представник третьої особи [INFO] в судове засідання не з`явився, у поясненнях на позовну заяву просив проводити розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, заслухавши позивача та його представника, показання свідків, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] - з 30 квітня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2014 року у справі №553/4952/14-ц (а.с.16-17). Рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 12 січня 2015 року (а.с. 17). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 15). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що він самостійно, без участі матері, займається вихованням та утриманням свого неповнолітнього сина, [PERSON] . Як підтверджується даними довідки про участь батьків учня у шкільному житті від 10.07.2025 року №01-30/375, виданої Полтавською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №37 Полтавської міської ради Полтавської області [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Мати дитини не спілкується з педагогами, які навчають сина, не цікавиться шкільним життям дитини. Батько [PERSON] контакт із класним керівником підтримує, цікавиться шкільним життям дитини (а.с. 18). Згідно довідки від 16.07.2025 року №203 Полтавського міського Центру позашкільної освіти Полтавської міської ради [PERSON] проявив себе як працьовитий, відповідальний, ініціативний та талановитий вихованець. Батько [PERSON] постійно підтримував хлопця, відвідував усі виступи сина, створював умови для гармонійного розвитку. Мати ні разу не була присутня на виступах сина (а.с. 19-20). Актом обстеження умов проживання від 29 липня 2025 року за адресою [ADDRESS] встановлено, що умови проживання є задовільними, відповідають санітарно-гігієнічним вимогам (а.с. 72). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що утриманням та вихованням дитини займається лише його батько - [PERSON] . В той же час рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 19 серпня 2014 року у справі №553/3418/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням встановлено, що з червня 2013 року [PERSON] з сім`єю не проживає, надає допомогу в недостатньому розмірі. Дитина проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Будь-які відомості про звільнення позивача від обов`язку сплати аліментів на користь [PERSON] у справі відсутні. На виконання ухвали суду про витребування доказів Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України суду повідомлено про наявність інформації про неодноразовий перетин державного кордону України [PERSON] : з квітня 2018 року, востаннє перетин кордону 28.11.2024 року - виїзд з України (лист від 15 жовтня 2025 року №19/81793-25-Вих.) (а.с. 55). Також в даному листі зазначено про перетин державного кордону [PERSON] в період з липня 2023 року, востаннє перетин кордону 25.09.2023 року - в`їзд в Україну. При цьому вказаним доказом підтверджується, що [PERSON] 05 вересня 2023 року в`їхав на територію України через пункт пропуску Рава-Руська на транспортному засобі [NUMBER] . В цей же день [PERSON] здійснила перетин Державного кордону України в цьому ж пункті пропуску - Рава-Руська, на тому ж транспортному засобі [NUMBER] . З наведеного вбачаються підстави вважати, що дитина перетинала державний кордон України в супроводі матері. Крім того, вказаною інформацією підтверджується неодноразовий перетин державного кордону дитиною. Цим спростовуються посилання позивача в судовому засіданні, що без встановлення факту самостійного утримання та виховання сина він не може оперативно вирішувати питання щодо дитини, в тому числі щодо його виїзду за межі України. У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітній син проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і вихованні. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Окрім того, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який досяг чотирнадцяти років, визначається ним самим. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав. Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітнього сина разом з батьком, що ніким не заперечується, однак при цьому з достовірністю не підтверджують факт, що мати не бере участь у вихованні або утриманні дитини. Окреме проживання батьків не доводить факт відсутності участі матері у вихованні та утриманні дитини. Встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, про які він зазначив у позові. На підставі викладеного судом встановлено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права. Тому, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. В задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки судом в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed