Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повергнення боргів пред`явило позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитними договорами в розмірі 168338,11 грн. та судового збору 3028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 08 березня 2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір №135845840. 28 листопада 2018р. між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Аліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №135845840. 03.01.2019 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція повернення боргів» укладено Договір факторингу №20100103, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» передає ( відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги №8 від 28.05.2020 до Договору факторингу №20190103 від 03.01.2019, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 14350.00 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту); 9350 грн. - заборгованість по відсоткам. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 28.05.2020 Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 135845840 в розмірі 14350.00 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту); 9350 грн. - заборгованість по відсоткам. Крім того 05 лютого 2019р. [PERSON] уклав із Акціонерним товариством "Ідея Банк" Кредитний договір №Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р. 07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р., укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «САПБ». Згідно п.2.1 Договору факторингу за цим Договором АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «САПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 2.2. Договору факторингу Права Вимоги, які АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується Сторонами, у паперовому вигляді в день укладення цього Договору та надсилається АТ «Ідея Банк» ТОВ «ФК «ЄАПБ» в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладання цього Договору. Відповідно до Рестру боржників №3 до Договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №№Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р., в сумі 153988.11 грн., з яких: 81951.78 грн.-заборгованість за основним боргом; 72036.33 грн. - заборгованість за відсотками, 0 грн. - заборгованість за комісіями. З моменту отримання права вимоги до Відповідача, а саме з 07.07.2023 Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ - ЄАПБ" за кредитним договором № Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р. в сумі 153988.11грн., з яких: 81951.78 грн. - заборгованість за основним боргом; 72036.33 грн. - заборгованість за відсотками; 0 грн. - заборгованість за комісіями. Відтак виникла необхідність звернутися до суду. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.01.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачу було направлено копію позовної заяви з доданими до неї документами та запропоновано подати відзив і докази. Відповідач [PERSON] письмового відзиву не подав, своїм правом не скористався, однак 04.03.2026р. від відповідача [PERSON] поступила заява, в якій просить у задоволені позову відмовити на підставі статті 257 ЦК України та застосувати строк позовної давності до кредитних зобов"язань та в задоволенні позову відмовити з тих підстав, відтак суд ухвалив провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, на підставі наявних доказів по справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.03.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено Договір №135845840, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» надало [PERSON] кредит без конкретної споживчої мети на суму 5000 грн. Відповідно [PERSON] прийняв на себе зобов`язання належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. 28 листопада 2018р. між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Аліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №135845840. 03.01.2019 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція повернення боргів» укладено Договір факторингу №20100103, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» передає ( відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги №8 від 28.05.2020 до Договору факторингу №20190103 від 03.01.2019, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 14350.00 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту); 9350 грн. - заборгованість по відсоткам. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 28.05.2020 Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 135845840 в розмірі 14350.00 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту); 9350 грн. - заборгованість по відсоткам. Крім того судом встановлено, що 05 лютого 2019р. [PERSON] уклав із Акціонерним товариством "Ідея Банк" Кредитний договір №Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р. на суму 153 988.11 грн. 07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р., укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «САПБ». Згідно п.2.1 Договору факторингу за цим Договором АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «САПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 2.2. Договору факторингу Права Вимоги, які АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується Сторонами, у паперовому вигляді в день укладення цього Договору та надсилається АТ «Ідея Банк» ТОВ «ФК «ЄАПБ» в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладання цього Договору. Відповідно до Рестру боржників №3 до Договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №№Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р., в сумі 153988.11 грн., з яких: 81951.78 грн.-заборгованість за основним боргом; 72036.33 грн. - заборгованість за відсотками, 0 грн. - заборгованість за комісіями. З моменту отримання права вимоги до Відповідача, а саме з 07.07.2023 Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ - ЄАПБ" за кредитним договором № Z06.00200.004880221 від 5 лютого 2019р. в сумі 153988.11грн., з яких: 81951.78 грн. - заборгованість за основним боргом; 72036.33 грн. - заборгованість за відсотками; 0 грн. - заборгованість за комісіями. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Кодексу). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч. 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статей 626. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору умови предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ТІК України, згідно з якою: догові: може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено закону якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з момент? надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту йог нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від ?3 березня 2020 року у справі №404/502/18 від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладений з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним, Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «П: електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронне цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, сторони узгодили розмір Позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Суд не бере до уваги пояснення відповідача, щодо того, що ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» додала електронний договір №135845840 від 08.03.2019 року, який не є оригіналом і не підписувався відповідачем, оскільки такі пояснення спростовані доказами долученими до матеріалів справи. Отже, виходячи з наведених норм та досліджених доказів судом встановлено, що відповідач [PERSON] у порушення умов договору свої зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконував, має заборгованість перед позивачем. Однак, судом взято до уваги той факт, що відповідач [PERSON] у своїй заяві долученій до матеріалів справи вказав на те, що у 2026 році ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість, згідно кредитних договорів укладених 08.03.2019 року та 05.02.2019 року. З чого випливає, що з моменту укладення договорів з лютого-березня 2019 року до подання позову минуло понад 7 років, тобто позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, яку відповідач просить застосувати та в задоволенні позову відмовити з тих підстав. Статтею 257 ЦК України встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Оскільки [PERSON] перестав сплачувати кошти, то фактично з цього часу банк набув право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків у відповідності до ст. 1050 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється у законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом частини першої статті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення саме особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року в справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року в справі №504/2864/13-ц, від 5 грудня 2018 року в справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 7 серпня 2019 року в справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року в справі №372/266/15-ц, від 7 липня 2020 року в справі №712/8916/17). Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача за Кредитними Договором №135845840 в розмірі 14350,00 грн. та Кредитним договором №Z06.00200.004880221 від 05.02.2019р. в розмірі 153988,11 грн. Відповідно Кредитного Договору №135845840 від 08.03.2019р. заборгованість становить - 14350,00 грн., з яких 5000 грн. сума заборгованості по основному боргу ( тіло кредиту), 9350 грн. заборгованість по відсоткам; Відповідно Кредитного Договору №Z06.00200.004880221 від 05.02.2019р. в розмірі 153988,11 грн., з яких 81951,78 грн. заборгованість за основним боргом; 72036,33 грн. заборгованість за відсотками. За таких обставин суд дійшов висновку, що з дня укладення договорів з лютого-березня 2019р. до дня позову минуло більше 7 років, у зв`язку з чим позовна давність щодо стягнення нарахованої заборгованості відповідно до Кредитного Договору №135845840 від 08.03.2019р. та Кредитного Договору №Z06.00200.004880221 від 05.02.2019р. однозначно сплила, а тому позивачем пропущено позовну давність для захисту власних наведених цивільних прав та інтересів. Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд бере до уваги, що згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, та за умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, однак згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак, у межах строку кредитування по Кредитному договору №Z06.00200.004880221 від 05.02.2019р., відповідач повинен був, зокрема 05.02.2021р. ( строк кредитування 24 місяців), повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року в справі №6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року в справі №6-20цс14, від 12 листопада 2014 року в справі №6-167цс14, від 3 червня 2015 року в справі №6-31цс15, від 30 вересня 2015 року в справі №6-154цс15, від 29 червня 2016 року в справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року в справі №6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року в справі №6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач повинен був виконувати зобов`язання, зокрема, зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, тобто за Кредитним договором №135845840 від 08.03.2019р. ( строк кредитування строком 30 днів), тобто до 08.04.2019р., та відповідно до Кредитного договору №Z06.00200.004880221 від 05.02.2019р. (строк кредитування 24 місяців), тобто до 05.02.2021р., перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Позивач звернувся до суду із позовом 21.01.2026 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу за процентами, нарахованими в межах строку кредитування. Із огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, тобто позивач не мав права такі проценти нараховувати. Таким чином судом встановлений факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом, відтак слід вважати, що позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, і тому рахується, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача інших платежів. Тому не може бути присуджена до стягнення сума заборгованості за невиконання зобов`язання, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року за №444/9519/12, яка по суті є обов`язковою для виконання судами України. І, виходячи з наведених обставин та відповідно до вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що позов в цілому задоволенню не підлягає, а в зв`язку із таким вирішенням цивільного спору, що суд відмовляє у позові, тому на підставі статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed