Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

22.04.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, просила суд виділити [PERSON] у власність частину незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці за вказаною адресою, загальною площею 0,0376 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6510136600:01:001:0515, та визнати за нею право власності на частину цього незавершеного будівництвом житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.11.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 14.05.2020 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами було набуто у власність майно: частини земельної ділянки загальною площею 0,0376 га розташовану за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6510136600:01:001:0515, право власності на яку підтверджено договором купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 18 квітня 2016 року та 57/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке на час придбання складалося з: житлового будинку із житловою площею 41,4 кв.м., загальною площею 95,3 кв.м., позначений в плані літерою А; житлового будинку із житловою площею 20,4 кв.м., загальною площею 55,6 кв.м., позначений в плані літерою 3, сараю, позначеного в плані літерами Г, Д, гаражу, позначеного на плані літ Ж, навісу, позначеного на плані літ К, огорожи № 2, 3, 4, розташованого на вказаній земельній ділянці загальною площею 0,0376 га, право власності на яке підтверджено договором купівлі-продажу 57/100 частин домоволодіння від 18 квітня 2016 року. Оскільки після розірвання шлюбних відносин позивач та відповідач не можуть дійти взаємної згоди щодо користування спільним майном, позивач [PERSON] змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Херсонської області від 22.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Крім того, 06.09.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в якому просив визнати за ним, у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 57/200 частин незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.11.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 14.05.2020 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами було набуто у власність майно: частину земельної ділянки площею 0,0376 га, кадастровий номер 6510136600:01:001:0515, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 18.04.2016 р. державним нотаріусом Другої херсонської державної нотаріальної контори Єрьоменко І.О., за реєстровим № 1-537. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22.04.2021 р. по справі № 766/16143/20 за [PERSON] було визнано право власності на частини даної земельної ділянки. Також сторонами було придбано 57/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого 18.04.2016 р. державним нотаріусом Другої херсонської державної нотаріальної контори Єрьоменко І.О., за реєстровим № 1-536. У січні 2017 р. до Управління з питань Державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради Ляною О.О. та [PERSON] було подано повідомлення про початок будівельних робіт № ХС 062170260580. Оскільки після розірвання шлюбних відносин позивач та відповідач не можуть дійти взаємної згоди щодо користування спільним майном, позивач [PERSON] змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою від 13.12.2021 року об?єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Визначено номер об`єднаних справ за номером раніше відкритої цивільної справи - № 766/6587/21. Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ підсудну Херсонському міському суду Херсонської області. Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 року «Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області», зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 6 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року. Після відновлення роботи суду, та проведення інвентаризації, розгляд справи продовжено. Ухвалою від 19.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відзиву на позови не надходило. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] під час розгляду справи свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Салівонський О.М. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , позов [PERSON] просив задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані до суду докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2020 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року. Вказане судове рішення не містить дати припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна індексний №225738217 від 28.09.2020 року, [PERSON] з 18 квітня 2016 року на праві приватної власності належить: 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0376 га, кадастровий номер 6510136600:01:001:0515, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованої за адресою [ADDRESS] ; 57/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається із: житлового будинку літ, «А», загальною площею 95, 3 кв.м., житловою площею 41, 4 кв.м., житлового будинку літ. «З», загальною площею 55, 6 кв.м., житловою площею 20, 4 кв.м, сараї літ. «Г», «Д», гаражу літ. «Ж», навісу літ. «К», огорожі № 2, 3, 4. Згідно технічного паспорту від 11.07.2016 року, домоволодіння за адресою [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 376 м2, та 1/2 частина належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 18.04.2016 року. Згідно повідомлення про початок будівельних робіт ХС №062170260580, за адресою: [ADDRESS] проводиться реконструкція житлового будинку (літ. «А», «а-1») з надбудовою нежитлового мансардного поверху під житловий будинок, реконструкція прибудов до житлового будинку (літ. «а1-1», «а-1») під кухню, реконструкція гаражу з надбудовою нежитлового поверху. На підставі договору про визначення часток у земельній ділянці, посвідченого 18.04.2016 року державним нотаріусом Другої Херсонської ДНК Кравченко І.О., [PERSON] належить 1/2 частина земельної ділянки в [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 01.10.2015 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Статтею 114 Сімейного кодексу України визначено, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Так, шлюб вважається припиненим з моменту набрання рішенням суду законної сили. Таким чином, суд приходить до висновку що станом на час придбання спірного майна, шлюб, зареєстрований між сторонами [PERSON] та [PERSON] не було припинено. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. За приписами статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 Сімейного кодексу України). Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Позивач [PERSON] посилається на те, що придбання спірної земельної ділянки здійснювалось нею за кошти її матері. При цьому, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірної земельної ділянки за грошові кошти матері, що є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Отже, [PERSON] не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довела, що спірна частина земельної ділянки придбана нею за кошти матері. Крім того, допитана у судовому засіданні 07.07.2025 року свідок [PERSON] надала пояснення, які зводяться до того, що вона надала кошти [PERSON] на купівлю земельної ділянки, розписка про отримання коштів не складалась, зазначивши, що кошти надавались як подарунок (допомога), а тому на думку суду зазначені грошові кошти не є особистою власністю [PERSON] , а є спільним майном подружжя. Використання позичених коштів на придбання під час шлюбу майна не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна. Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №754/11103/16ц). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено в ході розгляду справи, що у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули у власність частини земельної ділянки загальною площею 0,0376 га розташовану за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6510136600:01:001:0515, право власності на яку підтверджено договором купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 18 квітня 2016 року та 57/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке на час придбання складалося з: житлового будинку із житловою площею 41,4 кв.м., загальною площею 95,3 кв.м., позначений в плані літерою А; житлового будинку із житловою площею 20,4 кв.м., загальною площею 55,6 кв.м., позначений в плані літерою 3, сараю, позначеного в плані літерами Г, Д, гаражу, позначеного на плані літ Ж, навісу, позначеного на плані літ К, огорожи № 2, 3, 4, розташованого на вказаній земельній ділянці загальною площею 0,0376 га, право власності на яке підтверджено договором купівлі-продажу 57/100 частин домоволодіння від 18 квітня 2016 року. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 ЦК України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до висновків КЦС у складі ВС у постанові від 03.04.2020 року у справі №286/1537/16-ц набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, враховуючи відсутність доводів сторін щодо відступлення від рівності часток подружжя, то спірна частина незавершеного будівництвом житлового будинку, на час розгляду справи належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, у зв`язку з цим, позовні вимоги підлягають задоволенню. Повний текст рішення складено - 19.03.2026 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved