Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № 4493219 від 22.03.2024 у сумі 56 397,64 грн та понесені судові витрати судовий збір у сумі 2422.4 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та не погашає заборгованість за вказаним договором, що є підставою для позивача звернутися до суду із даним позовом. 14.06.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 4735110 на суму 6 00,00 грн на строк 350 днів з 14.06.2024 по 30.05.2025. Вказаний договір підписано електронними підписами сторін з відповідними одноразовими ідентифікаторами, що підтверджується копією даного договору . ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору позики, шляхом перерахування суми позики на банківський картковий рахунок відповідача, за посередництвом платіжної установи ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» [PERSON] було зараховано на її картковий рахунок 600 грн . В подальшому позичальником біло підписано додатковий договір іфд 18.06.2024 , відповідно кошти у розмірі 9 000,00 грн. були надіслані платіжною системою ТОВ «ПЕЙТЕК» на картку споживача. З розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідач за кредитним договором № 4493219 від 22.03.2024 має загальну суму заборгованості в розмірі 48 093,65 грн, з яких 9 599,99 грн. заборгованість за основним боргом, 33 693,66 заборгованість по нарахування відсотків, 4 800,00 грн.- заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам. Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Первісним кредитором, 27.02.2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу №27/02/2025 за плату відступило, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до Відповідача . З розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідач за кредитним договором № 4493219 від 22.03.2024 має загальну суму заборгованості в 48 093,65 грн, з яких 9 599,99 грн. заборгованість за основним боргом, 33 693,66 заборгованість по нарахування відсотків, 4 800,00 грн.- заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам, 13 103,98635 грн. заборгованість процентами нарахованих ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 91 календарних днів. Позивач також просить в порядку ч.10, 11 ст.265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100)-s, де І- сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості: 100 переведення відсотків, Розрахунок 3% річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С - сума основного боргу; 3-3% річних; 100 переведення відсотків: 365 кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з [PERSON] , на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» .Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Ухвалою від 24 грудня2025 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та задоволено клопотання щодо витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача до судового засідання не з`явився , про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином , надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився , про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Враховуючи норми п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Враховуючи вищевикладене суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При цьому, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.06.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 4735110 на суму 6 00,00 грн на строк 350 днів з 14.06.2024 по 30.05.2025. Вказаний договір підписано електронними підписами сторін з відповідними одноразовими ідентифікаторами, що підтверджується копією даного договору . ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору позики, шляхом перерахування суми позики на банківський картковий рахунок відповідача, за посередництвом платіжної установиТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» [PERSON] було зараховано на її картковий рахунок 600 грн . В подальшому позичальником біло підписано додатковий договір іфд 18.06.2024 , відповідно кошти у розмірі 9 000,00 грн. були надіслані платіжною системою ТОВ «ПЕЙТЕК» на картку споживача. Вказаний договір підписано електронними підписами сторін з відповідними одноразовими ідентифікаторами, що підтверджується копією даного договору . 29.01.2026 до суду надійшла витребувана інформація від АТ КБ «ПриватБанк» в якій підтверджується факт зарахування коштів, на карту відповідача від 14.06.2024 на суму 600 грн. та від 18.06.2024 на суму 9 000 грн. На принципах ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК), згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог розумності та справедливості. Договір діє з моменту перерахування суми позики протягом строку позики, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань за цим договором. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНИ» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору позики, шляхом перерахування суми позики на банківський картковий рахунок відповідача, за посередництвом платіжної установи ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» [PERSON] було зараховано на її картковий рахунок 14.06.2024 суму 600 грн. та від 18.06.2024 суму 9 000 грн. З розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідач за кредитним договором № 4493219 від 22.03.2024 має загальну суму заборгованості в розмірі 48 093,65 грн, з яких 9 599,99 грн. заборгованість за основним боргом, 33 693,66 заборгованість по нарахування відсотків, 4 800,00 грн.- заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам. Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Первісним кредитором, 27.02.2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу №27/02/2025 за плату відступило, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до Відповідача . З розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідач за кредитним договором № 4493219 від 22.03.2024 має загальну суму заборгованості в розмірі 56 397,64 грн, з яких 9 599,99 грн. заборгованість за основним боргом, 33 693,66 заборгованість по нарахування відсотків, 4 800,00 грн.- заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам, 13 103,98635 грн. заборгованість процентами нарахованих ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 91 календарних днів. За правилом частини першої статті 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК). Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір № 4493219 від 22.03.2024 на суму кредиту 600 грн. та 9 000 грн.отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок. Таким чином, оскільки відповідач порушив свої зобов`язання, передбачені кредитним договором № 4493219 від 22.03.2024, не повернув запозичених коштів, тому позовні вимоги про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд звертає увагу на те, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин та доказів, наданих позивачем. За результатами вирішення спору знайшли свого підтвердження обставини порушення відповідачем взятих на себе згідно договору кредиту зобов`язань, що виявляє порушення прав позивача, який, у свою чергу, набув права грошової вимоги, а тому заявлений позов про стягнення заборгованості підлягає до задоволення. Щодо вирішення питання в порядку частин 10-11 ст. 265 ЦПК України про зобов`язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, і це питання повинно вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Відповідно до постанови ВП ВС від 5 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата ВС вказала, що зміст ч. 10 ст. 238 ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України) про те, що суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, дає можливість виснувати, що суд вчиняє такі дії на вимогу позивача. За власною ініціативою суд не може зазначити в рішенні про таке подальше нарахування відсотків або пені на майбутнє. Використовуючи в абз. 1 ч. 10 ст. 238 ГПК України (ч. 10 ст. 265 ЦПК України) сполучник «або» під час формулювання вимог до змісту судового рішення, законодавець прямо виключив (через імперативну альтернативність нарахування або відсотків, або пені) одночасність стягнення відсотків і пені. У такий спосіб гарантується справедливість відповідальності, що покладатиметься на відповідача за судовим рішенням на майбутнє. Вказівка в судовому рішенні про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, про їх одночасне нарахування за весь період до виконання відповідного судового рішення є недопустимою, оскільки це прямо суперечить імперативним приписам зазначених норм ГПК України та ЦПК України, принципу верховенства права в частині правової визначеності та унеможливлює гарантування реалізації засади справедливості в будь-який момент під час фактичного виконання судового рішення. З огляду на викладене, на переконання Великої Палати ВС, зазначення судом першої інстанції в рішенні про одночасне нарахування пені та відсотків до моменту виконання рішення суду є помилковим і таким, що не відповідає приписам ч. 10 ст. 238 ГПК України. Також, як звернула увагу ВП ВС, нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України) ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується. Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами ч. 10 ст. 238 ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України) за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання зобов`язання та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги. Окрім того, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГПК України строк нарахування пені на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України не повинен перевищувати шести місяців, якщо інший строк не встановлений договором чи спеціальним законом, який містить норми матеріального права, що регулюють відносини господарсько-правової відповідальності. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник позивача при зверненні до суду із даним позовом також просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу та суму сплаченого судового збору. На підставі ст.141 Цивільного процесуального кодексу України(далі-ЦПК) підлягають до стягнення з відповідача витрати з оплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Заявляючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав договір № 01/08/2024-А про надання правової допомоги від 01.08.2024, акт про отримання правової допомоги з відтворенням даних про вартість робіт. Надаючи оцінки наведеним доказам, суд звертає увагу, що зазначена на виконання правничих послуг вартість робіт є завищеною з огляду на складність справи, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи. З огляду на викладене, суд,

Outcome: partial