Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 13.11.2025 позивач звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою до відповідача, яка обґрунтована тим, що з 01.08.2024 по 10.04.2025 позивач перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент». 10.04.2025 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. За час його роботи за січень - квітень 2025 року відповідач заборгував [PERSON] заробітну плату у загальному розмірі 79262,37 грн. Дана сума заборгованості підтверджена довідкою ПФУ форми ОК-7. Довідку про заборгованість по заробітній платі, яка визначає розмір заборгованості на день звільнення, відповідач відмовився видавати. Позивач зазначає, що станом на день подачі позовної заяви заборгованість у розмірі 79262,37 грн виплачена не була, яку і просить стягнути з відповідача. Крім того, позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 71176,23 грн. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 26.11.2025 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 09 годину 00 хвилин 25.12.2025, яке через неявку представника відповідача та ненадання витребуваних доказів відкладено на 12.02.2026. Ухвалою від 12.02.2026 із відповідача стягнуто штраф за невиконання ухвали суду в частині надання витребуваних доказів. 12.02.2026 від відповідача надійшли витребувані докази. Позивач у судове засідання не з`явився, 10.03.2026 звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином; заяв, клопотань та відзиву на позов не подавав. У зв`язку з неявкою представника відповідача та не повідомленням про поважність причин неявки, в порядку, визначеному статтею 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд постановив провести розгляд справи за відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд відповідно до ст. 247 ЦПК України розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Встановлені судом обставини Згідно з наказом №277-К/ТР від 31.07.2024, з 01.08.2024 [PERSON] було прийнято на роботу на посаду охоронника служби охорони до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент». 10.04.2025, згідно з наказом №245-К/ТР, він був звільнений із займаної посади за власним бажанням (а.с. 6-7). Довідкою по виплаті заробітної плати № 00000091, що надана відповідачем на ухвалу суду про витребування доказів, стверджується, що станом на 23.12.2025, протягом січня квітня 2025 року позивачеві нараховано 79262,37 грн заробітної плати, в тому числі 4916,16 грн компенсації за невикористану відпустку, з якої, після відрахування податків і зборів, не виплачено 61032,02 грн, зокрема: за січень 2025 року 9477,93 грн, за лютий 2025 року 8381,45 грн, за березень 2025 року 8771,53 грн, за квітень 2025 року 34401,11 грн (а.с. 40). Вказана у довідці № 00000091 інформація підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб ДРЗОДСС (форма ОК-7) (а.с. 8). Відповідно до довідки відповідача № 00000092, середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення складала 543,33 грн (а.с.40 зворот). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При вирішенні спору суд застосовує норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), Закону України «Про оплату праці», а також судову практику. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас у справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця. З досліджених доказів, наданих позивачем та витребуваних судом, встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі. Таким чином, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за січень - квітень 2025 року у розмірі 79262,37 грн, в тому числі 4916,16 грн компенсації за невикористану відпустку, з якої, після відрахування податків і зборів, не виплачено 61032,02 грн, зокрема: за січень 2025 року 9477,93 грн, за лютий 2025 року 8381,45 грн, за березень 2025 року 8771,53 грн, за квітень 2025 року 34401,11 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Як вбачається з матеріалів справи, останнім днем перебування позивача на посаді охоронника є 10.04.2025, однак виплата всіх сум при звільненні не була здійснена ТОВ «ЮСП» ні в день звільнення, ні станом на час розгляду справи, що свідчить про порушення вимог ст.116 КЗпП України. З огляду на вказані положення закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не було вжито всіх можливих заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше 6 місяців, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Таким чином, оскільки позивач був звільнений з роботи 10.04.2025, а всі належні йому при звільненні суми виплачені не були у день звільнення, то починаючи з 11.04.2025 розпочався 6-місячний період для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Розраховуючи середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення згідно з довідкою відповідача становить: 543,33 грн. У 6-місячному періоді з 11.04.2025 по 11.10.2025 131 робочий день. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку становить: 543,33*131= 71176,23 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого. Отже, виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема принцип пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. ВП ВС у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. Суд, враховуючи критерії: розумності, справедливості та пропорційності, поведінку сторін, строки порушення відповідачем права позивача на оплату праці, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 50000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, такий розмір компенсації очікуваних майнових втрат працівника буде відповідати принципу пропорційності та співмірності і забезпечуватиме справедливий баланс інтересів сторін трудових правовідносин. Розподіл судових витрат Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду, пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial