Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

[PERSON] 19 травня 2025 року звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання припинення права користування житловим будинком та виселення, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Право власності позивача на вказане домоволодіння підтверджується Договором дарування від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Котляр Н.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1167, а також Інформаційною довідкою № 427292000. 21 жовтня 2006 року позивач одружився з відповідачкою [PERSON] .. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: повнолітнього сина і малолітню дочку. Вказане домоволодіння не стало предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було набуто позивачем до укладення шлюбу на підставі договору дарування. Під час шлюбу сторонами була придбана однокімнатна житлова квартира загальною площею 33.9 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу цієї квартири власником виступає відповідач - [PERSON] .. Рішенням Жовтневого районного суду від 20 січня 2023 року у цивільній справі № 201/7842/22 провадження № 2/201/969/2023 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розірвано зареєстрований 21 жовтня 2006 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюб (актовий запис № 961), укладений між [PERSON] та [PERSON] . Судом було встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, а сім`я фактично припинила своє існування. Рішення набрало законної сили. Разом з тим, після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному позивачу будинку. Вона почала провокувати постійні сварки з позивачем та неодноразово викликала поліцію з приводу начебто вчинення позивачем домашнього насилля, хоч у дійсності позивач ніколи таких дій не вчиняв. Після одного з таких випадків працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому було зазначено, що 19 квітня 2023 року, близько 21.30 годин, позивач за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини, а саме: висловлювався нецензурною лайкою та викручував руки, чим спричинив останній фізичній біль. Постановою Жовтневого районного суду від 08 червня 2023 року у справі № 201/5181/23 провадження № 3/201/2142/2023 провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , притягнутого за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, було закрите за відсутності події і складу правопорушення. Проте і після цього випадку відповідач продовжує провокувати позивача та створює йому нестерпні умови для проживання в належному йому ж житловому будинку, через що позивач змушений проживати у друзів та знайомих. Як правило, кожна поява позивача у своєму будинку призводить до сварок, оскільки відповідачка, яка ніде не працює і знаходиться в будинку майже цілодобово, одразу приходить до кімнати позивача і починає його ображати. Відповідач забирає належні позивачу речі і документи. Так позивач, зокрема, забрала оригінал Договору дарування домоволодіння, через що представник позивача був змушений звертатись із адвокатським запитом до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради з проханням надати копію правовстановлювального документа (договору дарування) на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з цієї позовної заяви долучено копію Договору дарування від 29 жовтня 2004 року, цей документ є дублікатом, що має силу оригіналу. Тобто позивач був змушений звернутись до приватного нотаріуса, щоб отримати дублікат цього Договору, оскільки його оригінал відповідач відмовилась віддати позивачу. Своїми діями відповідач створила нестерпну для позивача атмосферу в належному йому будинку, через що позивач не має змоги користуватись цим будинком і таким чином повноцінно реалізувати свої право власності. Позивач неодноразово пропонував відповідачці звільнити цей будинок і перейти жити до вищезазначеної квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте відповідач безпідставно відмовляється проживати в цій квартирі і не бажає залишати належний позивачу житловий будинок. Відповідач вже тривалий час не є членом сім`ї позивача, проте безпідставно продовжує користуватись належним позивачу будинком. При цьому відповідач відмовляється сплачувати вартість комунальних послуг та електроенергії, які вона отримує під час користування будинком. В той же час саме позивач оплачує комунальні послуги та електроенергію, які фактично не отримує, оскільки в належному йому будинку практично не проживає. Ситуація, що склалась, грубо порушує права позивача, як власника домоволодіння. Позивач має намір створити нову сім`ю та проживати в належному йому домоволодінні. Проте через перешкоди з боку відповідача це є неможливим. Виходячи з правових позицій Верховного Суду, після укладення між сторонами 21 жовтня 2006 року шлюбу та вселення відповідача до належного позивачу будинку, відповідач проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї і набула право користуванням цим будинком, яке за своєю суттю є сервітутом. Однак, після розірвання шлюбу між сторонами обставини, які були підставою для встановлення цього сервітуту, припинились, а відтак відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України цей сервітут також припинився. За таких обставин право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком припинилось. З метою захисту права власності позивача, зважаючи на неможливість спільного проживання сторін у спірному будинку, відповідач підлягає виселенню. При цьому житлові права відповідача не будуть порушені, оскільки відповідач має у власності житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , і має змогу безперешкодно в цій квартирі проживати. В такому разі справедливий баланс між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, як колишнього члена сім`ї позивача, безумовно буде дотримано. Отже, відповідачка перешкоджає позивачу в належному користуванні і розпорядженні його власністю, за комунальні послуги не сплачує; має інше постійне житло у власності в місті Дніпрі. В зв`язку з вказаним позивач фактично просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаним будинком з боку відповідача шляхом визнання припиненим права [PERSON] користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідачку [PERSON] з цього житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідача [PERSON] з представником та наданому відзиві заперечувала проти позовних вимог, підтримала викладене у відзиві на позов, вважає позов не доведеним і не обгрунтованим, шлюб з позивачем розірвано, їх малолітня дитина мешкає разом з матір?ю і це встановлено рішенням суду, в неї з позивачем створилися недоброзичливі відносини, не завжди мала час на утримання житла, саме цей будинок є її і дитини постійним житлом, отже позов не оснований на законі і просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом не погодився, в своїх письмових поясненнях підтримує заперечення на позов матері відповідачки, не заперечував проти розгляду справу без його участі та винесення рішення про відмову в задоволенні позову. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Домоволодіння складається з цегляного житлового будинку житловою площею 41.2 кв. м. та надвірних споруд (сараїв гаражу та ін.) і розташоване на земельній ділянці розміром 376 кв. м.. Право власності позивача на вказане домоволодіння підтверджується Договором дарування від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котляр Н.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1167, а також Інформаційною довідкою № 427292000. 21 жовтня 2006 року позивач одружився з відповідачкою [PERSON] . Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: вже повнолітнього сина [PERSON] і малолітню дочку [PERSON] . Вказане домоволодіння не стало предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було набуто позивачем до укладення шлюбу на підставі договору дарування. Під час шлюбу сторонами була придбана однокімнатна житлова квартира загальною площею 33.9 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу цієї квартири власником виступає відповідач - [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду від 20 січня 2023 року у цивільній справі № 201/7842/22 провадження № 2/201/969/2023 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розірвано зареєстрований 21 жовтня 2006 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюб (актовий запис № 961), укладений між [PERSON] та [PERSON] . Судом було встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, а сім`я фактично припинила своє існування. Рішення набрало законної сили. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному позивачу будинку. Вона, як стверджує позивач, почала провокувати постійні сварки з позивачем та неодноразово викликала поліцію з приводу начебто вчинення позивачем домашнього насилля, хоч у дійсності позивач ніколи таких дій не вчиняв. Після одного з таких випадків працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому було зазначено, що 19 квітня 2023 року, близько 21.30 годин, позивач за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини, а саме: висловлювався нецензурною лайкою та викручував руки, чим спричинив останній фізичній біль. Постановою Жовтневого районного суду від 08 червня 2023 року у справі № 201/5181/23 провадження № 3/201/2142/2023 провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , притягнутого за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, було закрите за відсутності події і складу правопорушення. Проте і після цього випадку, як стверджує позивач, відповідач продовжує провокувати позивача та створює йому нестерпні умови для проживання в належному йому ж житловому будинку, через що позивач змушений проживати у друзів та знайомих. Як правило, кожна поява позивача у своєму будинку призводить до сварок, оскільки відповідачка, яка ніде не працює і знаходиться в будинку майже цілодобово, одразу приходить до кімнати позивача і починає його ображати. Відповідач забирає належні позивачу речі і документи. Так позивач, зокрема, забрала оригінал Договору дарування домоволодіння, через що представник позивача був змушений звертатись із адвокатським запитом до Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради з проханням надати копію правовстановлювального документа (договору дарування) на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з цієї позовної заяви долучено копію Договору дарування від 29 жовтня 2004 року, цей документ є дублікатом, що має силу оригіналу. Тобто позивач був змушений звернутись до приватного нотаріуса, щоб отримати дублікат цього Договору, оскільки його оригінал відповідач відмовилась віддати позивачу. Своїми діями відповідач, як наполягає позивач, створила нестерпну для позивача атмосферу в належному йому будинку, через що позивач не має змоги користуватись цим будинком і таким чином повноцінно реалізувати свої право власності. Позивач неодноразово пропонував відповідачці звільнити цей будинок і перейти жити до вищезазначеної квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте відповідач безпідставно відмовляється проживати в цій квартирі і не бажає залишати належний позивачу житловий будинок. Відповідач вже тривалий час не є членом сім`ї позивача, проте безпідставно продовжує користуватись належним позивачу будинком. При цьому відповідач відмовляється сплачувати вартість комунальних послуг та електроенергії, які вона отримує під час користування будинком. В той же час саме позивач оплачує комунальні послуги та електроенергію, які фактично не отримує, оскільки в належному йому будинку практично не проживає. Ситуація, що склалась, грубо порушує права позивача, як власника домоволодіння. Позивач має намір створити нову сім`ю та проживати в належному йому домоволодінні. Проте через перешкоди з боку відповідача це є неможливим. В обгрунтування правої позиції позивач посилається на ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 386, ч. 1 ст. 391, ст. 401-406 ЦК України та на численну практику і правові позиції Верховного Суду, ЄСПЛ і Конституцію України. За таких обставин, як вважає позивач, право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком припинилось. З метою захисту права власності позивача, зважаючи на неможливість спільного проживання сторін у спірному будинку, відповідач підлягає виселенню. При цьому житлові права відповідача не будуть порушені, оскільки відповідач має у власності житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , і має змогу безперешкодно в цій квартирі проживати. В такому разі справедливий баланс між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, як колишнього члена сім`ї позивача, безумовно буде дотримано. Позивач вважає, що належним способом захисту його прав є спосіб, передбачений п. 7) ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Отже, відповідачка перешкоджає позивачу в користуванні і розпорядженні його власністю, за комунальні послуги не сплачує; має інше постійне житло у власності в місті Дніпрі. В зв`язку з вказаним позивач фактично просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаним будинком з боку відповідача шляхом визнання припиненим права [PERSON] користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідачку [PERSON] з цього житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши позов в повному обсязі. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно (фактичні обставини) позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Домоволодіння складається з цегляного житлового будинку житловою площею 41.2 кв. м. та надвірних споруд (сараїв гаражу та ін.) і розташоване на земельній ділянці розміром 376 (триста сімдесят шість) кв. м.. Право власності позивача на вказане домоволодіння підтверджується Договором дарування від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котляр Н.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1167, а також Інформаційною довідкою № 427292000. 21 жовтня 2006 року позивач одружився з відповідачкою [PERSON] . Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: вже повнолітнього сина [PERSON] і малолітню дочку [PERSON] . Вказане домоволодіння не стало предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було набуто позивачем до укладення шлюбу на підставі договору дарування. Під час шлюбу сторонами була також придбана однокімнатна житлова квартира загальною площею 33.9 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу цієї квартири власником виступає відповідач - [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду від 20 січня 2023 року у цивільній справі № 201/7842/22 провадження № 2/201/969/2023 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розірвано зареєстрований 21 жовтня 2006 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюб (актовий запис № 961), укладений між [PERSON] та [PERSON] . Судом було встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, а сім`я фактично припинила своє існування. Рішення набрало законної сили. Разом з тим, після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному позивачу будинку. Вона почала провокувати постійні сварки з позивачем та неодноразово викликала поліцію з приводу начебто вчинення позивачем домашнього насилля, хоч у дійсності позивач ніколи таких дій не вчиняв. Після одного з таких випадків працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому було зазначено, що 19 квітня 2023 року, близько 21.30 годин, позивач за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини, а саме: висловлювався нецензурною лайкою та викручував руки, чим спричинив останній фізичній біль. Постановою Жовтневого районного суду від 08 червня 2023 року у справі № 201/5181/23 провадження № 3/201/2142/2023 провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , притягнутого за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, було закрите за відсутності події і складу правопорушення. Проте і після цього випадку відповідач продовжує провокувати позивача та створює йому нестерпні умови для проживання в належному йому ж житловому будинку, через що позивач змушений проживати у друзів та знайомих. Як правило, кожна поява позивача у своєму будинку призводить до сварок, оскільки відповідачка, яка ніде не працює і знаходиться в будинку майже цілодобово, одразу приходить до кімнати позивача і починає його ображати. Відповідач забирає належні позивачу речі і документи. Так позивач, зокрема, забрала оригінал Договору дарування домоволодіння, через що представник позивача був змушений звертатись із адвокатським запитом до Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради з проханням надати копію правовстановлювального документа (договору дарування) на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з цієї позовної заяви долучено копію Договору дарування від 29 жовтня 2004 року, цей документ є дублікатом, що має силу оригіналу. Тобто позивач був змушений звернутись до приватного нотаріуса, щоб отримати дублікат цього Договору, оскільки його оригінал відповідач відмовилась віддати позивачу. Своїми діями відповідач створила нестерпну для позивача атмосферу в належному йому будинку, через що позивач не має змоги користуватись цим будинком і таким чином повноцінно реалізувати свої право власності. Позивач неодноразово пропонував відповідачці звільнити цей будинок і перейти жити до вищезазначеної квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте відповідач безпідставно відмовляється проживати в цій квартирі і не бажає залишати належний позивачу житловий будинок. Відповідач вже тривалий час не є членом сім`ї позивача, проте безпідставно продовжує користуватись належним позивачу будинком. При цьому відповідач відмовляється сплачувати вартість комунальних послуг та електроенергії, які вона отримує під час користування будинком. В той же час саме позивач оплачує комунальні послуги та електроенергію, які фактично не отримує, оскільки в належному йому будинку практично не проживає. Ситуація, що склалась, грубо порушує права позивача, як власника домоволодіння. Позивач має намір створити нову сім`ю та проживати в належному йому домоволодінні. Проте через перешкоди з боку відповідача це є неможливим. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20, сформулювавши правову позицію, зокрема зазначила: У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. ... право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6- 2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6- 13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61- 29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61- 17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім і, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час». Також Верховний Суд у Постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16- ц провадження № 61-25704св18 у подібній справі зазначив наступне: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік померлої дочки [PERSON].) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суди встановили, що [PERSON] є власником житлового будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц». Також Верховний Суд у Постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц провадження № 61-25371св18 зазначив, «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97- ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь- які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, виходячи з вищенаведених правових позицій Верховного Суду, після укладення між сторонами 21 жовтня 2006 року шлюбу та вселення відповідача до належного позивачу будинку, відповідач проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї і набула право користуванням цим будинком, яке за своєю суттю є сервітутом. Однак, після розірвання шлюбу між сторонами обставини, які були підставою для встановлення цього сервітуту, припинились, а відтак відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України цей сервітут також припинився. За таких обставин право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком припинилось. З метою захисту права власності позивача, зважаючи на неможливість спільного проживання сторін у спірному будинку, відповідач підлягає виселенню. При цьому житлові права відповідача не будуть порушені, оскільки відповідач має у власності житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , і має змогу безперешкодно в цій квартирі проживати. В такому разі справедливий баланс між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, як колишнього члена сім`ї позивача, безумовно буде дотримано. Позивач вважає, що належним способом захисту його прав є спосіб, передбачений п. 7) ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Суд вважає вимоги позову підлягаючими задоволенню з огляду і на наступне. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житл о. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не і бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що спірне домоволодіння стало предметом фактичної спільної сумісної власності позивача та відповідача в частині інвестицій, добудови та ремонту, які проводилися за спільні кошти та зусилля. Хоча правовласником є позивач, але житло з халупи до придатного будинку було відновлено саме в період шлюбу. Відповідач також визнає, що сторони дійсно, перебуваючи у шлюбі, придбали однокімнатну квартиру загальною площею 33.9 кв. м за адресою: [ADDRESS] , власником якої є відповідач. З моменту укладення шлюбу відповідач проживає в спірному будинку разом з дітьми та зареєстрована за цією адресою. Вся інфраструктура школа, садок, соціальні зв`язки - прив`язані до цього місця. Позивач раніше неодноразово запевняв, що залишить відповідачу з дітьми цей будинок. Жодних офіційних вимог про припинення права користування відповідач не отримувала. Посилання позивача на провокації з боку відповідача чи конфлікти не мають фактичного підтвердження та є перебільшеними. Виклик поліції мав місце, але за проханням сина відповідач забрала заяву, не бажаючи шкодити репутації батька. Поведінка позивача останнім часом часто емоційно нестабільна. Відповідачка стверджує, що фактичний розподіл майна був припинений з ініціативи позивача. За весь час шлюбу відповідач вела господарство, займалася вихованням дітей, а фінансовими питаннями займався чоловік. Той факт, що відповідач не працювала, був бажанням позивача. Належних позивачу документів відповідач не забирала. Оскільки жодних нових пропозицій щодо врегулювання майнових питань чи умов свого проживання відповідач не отримувала, вона вважає, що предмету спору наразі не існує. Позивач не пропонує жодного варіанту, лише вимагає виселення відповідача. Разом з відповідачем проживають спільні діти, а тому на думку відповідача також порушуються їх права. Правила проживання відповідач не порушує. Після розірвання шлюбу місце проживання дітей визначено не було. У зв`язку з викладеним, відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими. На думку відповідача відсутній предмет спору, оскільки жодних нових пропозицій відповідач не отримувала, а сама вимога виселення порушує права як відповідача, так і дітей. На підставі вищезазначеного відповідач просила закрити провадження у справі, оскільки відсутній предмет спору на час пред`явлення позову. Однак вказане не відповідає дійсності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 провадження № 61- 3438сво21зазначив наступне: «Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12- 67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання». Між сторонами виник спір через викладені в позовній заяві обставини право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком припинилось. Присутність відповідача у належному позивачу житловому будинку перешкоджає позивачу повноцінно користуватись належним йому майном, через що позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права власності. Сторонами не вчинялись будь-які дії, спрямовані на усунення порушення прав позивача, а також не настали обставини, за яких права позивача були б відновлені. Очевидно, що питання щодо поновлення прав позивача є неврегульованим. За таких обставин твердження відповідача про начебто відсутність предмету спору є необґрунтованим. Як вбачається з Договору дарування від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котляр Н.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 1167, а також Інформаційною довідкою № 427292000, спірне домоволодіння складається з цегляного житлового будинку житловою площею 41.2 кв. м. та надвірних споруд (сараїв гаражу та ін.) і розташоване на земельній ділянці розміром 376 ( триста сімдесят шість) кв. м.. Тобто позивач став власником житлового будинку, а не «халупи» як про це зазначає у відзиві на позовну заяву відповідач. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності У відповідності до ч. 1-3 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Разом з тим, чинне законодавство України не визначає такої юридичної категорії, як «фактична спільна сумісна власність». Оскільки спірне домоволодіння було придбано позивачем до укладення шлюбу з Відповідачем, очевидно, що відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України це домоволодіння є особистою приватною власністю Позивача. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя. Безпідставним є і твердження відповідача про якісь інвестиції, добудови та ремонти, які начебто проводилися за спільні кошти та зусилля. На підтвердження вказаного відповідачем також не надано жодних доказів внесення інвестицій, проведення добудов та ремонтів. Відповідач у відзиві також підтверджує, що під час шлюбу з позивачем ніколи не працювала. Тож очевидно, що вона не вносила жодних інвестицій на утримання домоволодіння. Чинне законодавство України не передбачає обов`язкового вжиття заходів досудового врегулювання, в тому числі надсилання відповідача офіційних вимог про припинення права користування спірним приміщенням. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, твердження відповідача про відсутність предмету спору через неотримання відповідачем офіційних вимог про припинення права користування є безпідставним. Не є підставою для продовження користування відповідачем спірним домоволодінням і його твердження про те, що вся інфраструктура - школа, садок, соціальні зв`язки начебто прив`язані до цього місця. У шлюбі народились спільні діти сторін: син [PERSON] , [INFO] і донька [PERSON] , [INFO] . Тобто до дитячого садка вже ніхто з дітей не ходить. Донька ходить до школи, а син є студентом. Твердження про прив`язку до спірного домоволодіння якихось соціальних зв`язків взагалі позбавлено сенсу, оскільки відповідач не розкриває суті таких зв`язків та такої прив`язки. Також слід зауважити, що позивач ніколи не повідомляв відповідача, що залишить йому спірне домоволодіння. Твердження відповідача про те, що вона начебто не провокувала конфлікти і забрала заяву з поліції за проханням сина також не відповідає дійсності і спростовується Постановою Жовтневого районного суду від 08 червня 2023 року у справі № 201/5181/23 провадження № 3/201/2142/2023, у якій зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , притягнутого за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрите за відсутності події і складу правопорушення. Права дітей також не порушуються, оскільки позивач вимоги про виселення дітей не заявляє. Необхідність у визначенні місця проживання дітей відсутня. Відповідач не наводить жодних заперечень щодо того, що вона проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї і набула право користуванням цим будинком, яке за своєю суттю є сервітутом. Однак, після розірвання шлюбу між сторонами обставини, які були підставою для встановлення цього сервітуту, припинились, а відтак відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України цей сервітут також припинився, а тому право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком припинилось. Отже, обставини, на які посилається відповідач є недоведеними і в будь-якому випадку не спростовують факту порушення прав позивача, як власника спірного домоволодіння. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з батьків. Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року, з яким погодилися сторони і навіть його не оскаржували після винесення, задоволено позовні вимоги [PERSON] і взнано місце проживання малолітньої дитини сторін [PERSON] , [INFO] , з матір?ю. Але вказаним рішенням, яке набрало законної сили, не встановлено і не визначено, що це місце мешкання є саме за адресою будинку позивача, за адресою: [ADDRESS] . З цим погодилася і відповідачка в цій справі. В неї є у власності окреме постійне житло, квартира за адресою: [ADDRESS] , і вона з дитиною має змогу безперешкодно в цій квартирі проживати. Вказане рішення основане і на висновку органу опіки і піклування, де також зазначено за доцільне мешкання вказаної дитини з матір?ю, але не за адресою будинку позивача. Тобто інтереси дитини враховано. Хоча позивач і не ставить питання про виселення не тільки малолітньої дитини, але і повнолітнього сина. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права позивача були порушені. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Позивачка зараз не є власником вказаного житла, а отже і не має права вимагати усунення перешкод в його користуванні. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Суд же розглядає позов лише в межах заявлених вимог. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з позовом, оскільки воно спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити та визнати припиненим право [PERSON] користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] і виселити [PERSON] з цього житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений ним при подачі цього позову судовий збір в сумі 1 937 грн. 92 коп.. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved