Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

24.09.2025 року до Новобузького районного суду Миколаївської області звернувся представник позивача [PERSON] , адвокат Рознін В.А. з позовом до [PERSON] , у якому просив визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що з 12 жовтня 1991 року [PERSON] був зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] . З 31 жовтня 1998 року по 03 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу та на даний час позивач проживав за вищевказаною адресою. Іншого житла позивач немає. 28 червня 2024 року за заявою відповідачки, яка є власницею житла, [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.09.2025 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. Ухвалою судді від 29.09.2025 року позовну заяву було залишено без руху. 30.09.2025 року представник позивача [PERSON] , адвокат Рознін В.А. виконав вимоги ухвали. Ухвалою судді від 01.10.2025 відкрито провадження в справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 21.10.2025 року о 10:00 годині, яке відкладене до 20.11.2025, 09.12.2025, 22.12.2025. 13.11.2025 від представника відповідача [PERSON] , адвоката Головченко О.А. на електронну адресу суду надійшов відзив, у якому останній просив визнати поважною причину пропуску строку подачі відзиву та поновити пропущений процесуальний строк і відмовити в задоволенні позовної вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] . За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте, це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Таким чином, на підставі п.5 ст.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року, відповідачка, як власниця домоволодіння подала заяву про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, яка не належить до числа членів її сім`ї. Отже, відповідачка вчиняла свої дії у відповідності до чинного законодавства та права позивача не порушувала. Відповідачка не позбавляла позивача права на користування житловим будинком, а зняття із задекларованого місця проживання не є припиненням права користування. 03.02.2022 року Новобузьким районним судом Миколаївської області у справі №481/1149/21 ухвалено заочне рішення про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 31.10.1998 року. Відповідачка з позивачем договір про користування жилим приміщенням не укладала, згоди щодо оплат за користування позивач з відповідачкою навіть не починав обговорювати. Як слідує з тверджень представника позивача, останній був зареєстрований в житловому будинку, належному відповідачці 12.10.1991 року, однак членом сім`ї позивач став лише з 31.10.1998 року - дати укладання шлюбу. До позову представник позивача долучив рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.07.2025 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 17.09.2025 року по справі №481/1179/24, якими було встановлено відсутність між позивачем та відповідачкою спільно нажитого майна. Так, в період часу з 12.10.1991-31.10.1998 роки цивільне та сімейне законодавство не передбачало правового регулювання проживання осіб однією сім`єю, як чоловіка та жінки без укладення шлюбу, у зв`язку з чим спільне проживання без укладення шлюбу не тягло за собою юридичних наслідків для таких осіб, не виникало прав та обов`язків подружжя. Положення статті 156 ЖК України не може бути застосованим, оскільки позивач на момент реєстрації та на час зняття з реєстрації не був у шлюбі з відповідачкою, тобто в розумінні статті 64 ЖК України відповідачі не є членами сім`ї позивача. Разом з тим, відповідачка, як власниця житлового будинку, у відповідності до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також зазначив, що представник позивача посилається на реєстрацію позивача 12.10.1991 року, однак з наданого листа КП «ММБТІ» №16 від 08.07.2024 року, відповідачка набула право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1993 року, тобто вже після дати реєстрації позивача, але до дати реєстрації шлюбу. Позивач не обґрунтував, в чому саме полягає порушення його прав відповідачкою по зняттю його з реєстрації. Таким чином, відповідачка, здійснюючи розпорядження власним майном не вчинила порушень прав позивача. Разом з тим, безхатьком позивач не ризикує залишитись, оскільки відповідачка вважає, що з розміром його пенсії, яка складає майже 16000 грн., останній не матиме проблем по укладанню угоди про найм житла, чи зібрати кошти на придбання особистого житла. Ціни на житло в межах району доступні. Як встановлювалось рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.07.2025 року у справі №481/1179/24, через відсутність поваги чоловіка до жінки, постійні сварки, різні характери та погляди на подальше життя шлюб між сторонами розпався, що і стало підставою для його розірвання. Колишній чоловік залишився проживати в будинку відповідачки, його місце проживання було зареєстроване в будинку. У липні 2024 року відповідачка [PERSON] змушена була виїхати з власного будинку через побиття її колишнім чоловіком, через фізичне та психологічне домашнє насильство, від якого потерпає відповідачка до цього часу. Крім цього, відповідачка наголосила на тому, що до реєстрації шлюбу з нею, позивач мав зареєстрований шлюб з іншою жінкою і по її даним у 1987 році у нього народилась донька. Такі ж обставини підтверджуються іншим судовим рішенням. Так, 21.06.2024 року близько 20:30 год [PERSON] , разом зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] були вдома та вечеряли, під час розмови у них виникла сварка, в ході якої [PERSON] ображав її нецензурною лайкою, потім схопив її руками за шию та погрожував, що задушить її. 27.06.2024 року вона, перебуваючи вдома, розмовляла зі своїм батьком та в кімнату зайшов [PERSON] з яким у них виникла обопільна сварка, в ході якої [PERSON] ображав нецензурною лайкою її батька, - про що вказується у постанові Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.07.2024 року у справі №481/1106/24, за якою [PERSON] був визнаний винним у вчиненні домашнього насилля та був притягнутий до адміністративної відповідальності. Таким чином, залишатись з [PERSON] в одному приміщенні відповідачка боялась, оскільки позивач погрожував фізичною розправою, перешкоджав їй та її батьку проживати у власному будинку, вимушена була з батьком переїхати проживати у м. Вознесенськ, в якому і до цього часу проживає. [PERSON] створив для відповідачки умови, які роблять неможливими її проживання у власному майні і ці перепони існують досить тривалий час. Заявлена позовна вимога порушує права [PERSON] як власниці житлового будинку [ADDRESS] . Заявлений предмет позову обґрунтований представником позивача, як захист права користування з підставою позову, - зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, позивач не оскаржує дії відповідачки та/або дії державного реєстратора по зняттю його з реєстрації та/або дії державного реєстратора про не здійснення дій з реєстрації місця проживання позивача. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Окрім того, на переконання відповідачки, позивач, заявляючи вимогу про визнання права користування, - фактично в позапроцесуальний спосіб намагається, за допомогою судочинства зафіксувати саме право користування житловим будинком, належним [PERSON] . Відповідачка вважає, що [PERSON] подав безпідставний (відсутній предмет спору) позов, а відтак необхідно застосувати відповідний наслідок, - залишити без розгляду. 18.11.2025 від представника позивача [PERSON] , адвоката Розніна В.А. на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що саме ініціювання відповідачкою зняття позивача з реєстрації та заперечення у відзиві будь-яких його житлових прав свідчить про оспорювання нею права користування будинком. Це створило стан невизначеності щодо статусу позивача, як колишнього члена сім`ї власника, що й зумовило звернення до суду з вимогою про визнання за ним права користування житловим будинком на підставі, зокрема, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР. Договір про користування житлом дійсно не укладався, однак це не впливає на саме існування житлового права позивача. Ст. 162 ЖК регулює порядок визначення плати за користування приватним житлом, але не ставить наявність права користування у залежність від укладення договору. Договір є лише додатковим механізмом врегулювання умов, а не умовою виникнення чи збереження права користування будинком як колишнього члена сім`ї власника. Сам факт припинення сімейних правовідносин не тягне автоматичної втрати права користування житлом, а спір має вирішуватися з урахуванням тривалості проживання, відсутності іншого житла та балансу інтересів сторін. Посилання на ст. 164 ЖК України є безпідставним, оскільки ця норма застосовується лише в межах окремого позову про виселення за наявності встановлених судом підстав. У даній справі питання виселення не розглядається, навпаки позивач реалізує право на захист існуючого права користування житлом, яке не припиняється автоматично через наявність сімейних конфліктів. Визнання за позивачем похідного права користування не позбавляє відповідачку права власності, а лише визначає межі його здійснення згідно із законом (зокрема, ч. 4 ст. 156 ЖК). Посилання відповідачки на Закон № 1871-ІХ, Порядок реєстрації та підхід щодо «ефективного способу захисту» лише підтверджують правильність обраного способу: ці акти прямо передбачають можливість підтвердження права на проживання рішенням суду про визнання права користування житловим приміщенням. Таке рішення усуває стан оспорювання права, створює правову підставу для подальшої реєстрації місця проживання та відповідає вимогам ефективного засобу юридичного захисту в розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ. Саме дії відповідачки зі зняття позивача з реєстрації та заперечення за ним будь-якого права користування будинком свідчать про наявність реального, а не «штучного» спору про право. В цих умовах позов про визнання права користування житловим будинком є звичайним способом реалізації права на судовий захист, а не завідомо безпідставним зверненням, тому підстав для застосування ст. 44 ЦПК України та залишення позову без розгляду немає. 24.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Головченка О.А. на електронну адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому останній зазначив, що сторона позивача погоджується з тим, що [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Предметом позову вказується: визнання права користування житловим приміщенням. Права власника житлового приміщення, передбачені ст.150 ЖК України, ст.317, ч.1, 2 ст.319 ЦК України сторона позивача не заперечує. Таким чином вказані обставини є не заперечними. Отже дії [PERSON] по використанню п.5 ст.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року, по подачі заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, яка не належить до числа членів її сім`ї є законним. Відповідачка вчиняла свої дії у відповідності до чинного законодавства та права позивача не порушувала. В свою чергу, на момент здійснення проставлення у позивача в паспорті відмітки про реєстрацію його місця проживання в помешканні іншої особи, [PERSON] не був членом сім`ї [PERSON] . Право власності до відповідачки перейшло пізніше, але до укладення шлюбу з позивачем. Зняття позивача з реєстрації представник позивача пов`язує з припиненням права на користування житловим приміщенням, з посиланням на ч.4 ст.156 ЖК України. Разом з цим, позивач вказує, що і на час подачі позову проживає в житловому будинку, належному відповідачці. Таким чином, право на користування житловим будинком позивачем не є порушеним, а спір з питання користування житловим будинком відсутній. Позивач визначену адміністративну процедуру реєстрації свого місця проживання не здійснював, а відтак спір в цій частині є відсутнім. В позові позивач не довів належними та допустимими доказами, яким саме чином йому спричинене порушення права користування житловим будинком. Пов`язання порушеного права користування з реєстрацією місця проживання не є тотожним та регулюються різними нормативними актами. Так, позивач володів достеменною інформацією про те, що його більше одного року тому було знято з реєстрації місця проживання, проте тільки за минуванням значного проміжку часу [PERSON] вирішив звернутись до суду, вказуючи, що може залишитись безхатьком, що не доведено позивачем належними доказами. [PERSON] створив для відповідачки умови, які роблять неможливим їй проживати у власному майні і ці перепони існують досить тривалий час. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Позивач не погоджується з тим, що його знято з реєстрації місця проживання, а відтак має заявляти вимогу не про визнання права користування житловим приміщенням, а про оскарження дій по зняттю його з реєстрації, поза як місце проживання його не змінилось, а право не заперечується. Тобто заявивши даний позов, позивач переслідує геть інші обставини, в судовому порядку фактично визнати своє право користування житловим приміщенням, при цьому не звертаючись у встановленому порядку до уповноваженого органу для усунення порушень його прав. Таким чином, заявлений позов не може бути задоволений, а спір про право користування є відсутнім. 13.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Головченко О.А. до суду надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді від 09.12.2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Головченко О.А. про витребування доказів, задоволено. Витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області інформацію у формі довідки про розмір пенсії [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 28.06.2024 по 01.12.2025. Ухвалою суду від 22.12.2025 року закрите підготовче провадження, а справа призначена до розгляду на 12.01.2026 о 09:30 год., у якому оголошувались перерви до 11.02.2026, 24.02.2026, 04.03.2026. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час і місце його проведення. Представник позивача Севастьянов М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача Головченко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві та запереченні на відповідь на відзив. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходе такого висновку. Судом встановлено, що місце проживання [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 12 жовтня 1991 року. 31 жовтня 1998 року був зареєстрований шлюб між сторонами. 11 лютого 1993 року, тобто до укладення шлюбу, за договором купівлі-продажу [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) придбала у приватну власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено листом КП «ММБТІ» №16 від 08.07.2024 року. Як вбачається з архівного витягу з протоколу засідання правління колгоспу імені Синякова села Прибужани Вознесенського району Миколаївської області від 24 вересня 1991 року [PERSON] колгоспом була виділена позичка 10000 рублів для купівлі будинку. Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2022 року у справі №481/1149/21 шлюб між сторонами розірвано. Крім того, як встановлювалось рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.07.2025 року у справі №481/1179/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, через відсутність поваги чоловіка до жінки, постійні сварки, різні характери та погляди на подальше життя шлюб між сторонами розпався, що і стало підставою для його розірвання. Колишній чоловік залишився проживати в будинку відповідачки, його місце проживання було зареєстроване в будинку. У липні 2024 року відповідачка [PERSON] змушена була виїхати з власного будинку через побиття її колишнім чоловіком, через фізичне та психологічне домашнє насильство, від якого потерпає відповідачка до цього часу. Такі ж обставини підтверджуються постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.07.2024 року у справі №481/1106/24, з якої вбачається, що 21.06.2024 року близько 20:30 год [PERSON] , разом зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] були вдома та вечеряли, під час розмови у них виникла сварка, в ході якої [PERSON] ображав її нецензурною лайкою, потім схопив її руками за шию та погрожував, що задушить її. 27.06.2024 року вона, перебуваючи вдома, розмовляла зі своїм батьком та в кімнату зайшов [PERSON] , з яким у них виникла обопільна сварка, в ході якої [PERSON] ображав нецензурною лайкою її батька. [PERSON] було визнано винним у вчиненні домашнього насильства та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Згідно повідомлення адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Боровльової Ірини № 103, 28.06.2024 року [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , за заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). 15.02.2026 року втратив чинність Житловий кодекс України крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2 на підставі Закону «Про основні засади житлової політики» № 4751-IX від 13.01.2026. Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Верховний Суд у своїй постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 120/10413/22 виснував, що новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності; якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Застосування стосовно триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, допускається за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм. Відповідно до вимог частин 1, 2, 4 статті 7 Закону «Про основні засади житлової політики» ( далі Закон) особа має право побудувати, набути у власність, орендувати житло або отримати його в користування. Особа може набувати права на житло також з інших підстав, визначених законом. Особи реалізують право на житло на власний розсуд, крім обмежень, встановлених цим Законом та іншими законами України.Використання житла не за призначенням забороняється. Особи зобов`язані використовувати житло відповідно до призначення, додержуватися правил користування житловими приміщеннями, забезпечувати ефективне управління житлом та належне його утримання, ощадливо використовувати енергетичні та інші ресурси, дотримуватися правил добросусідства. Згідно з частиною 1 статті 21 Закону право осіб на житло реалізується шляхом набуття права власності на нього (у тому числі шляхом будівництва нового житла, придбання), користування чи оренди житла, а також шляхом використання інших механізмів реалізації права на житло у межах, встановлених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 23 Закону особи можуть самостійно реалізувати право на житло шляхом отримання його у користування на підставі договору оренди. Власники житла приватного житлового фонду можуть передавати житло для проживання у ньому осіб на певний строк за плату на умовах та в порядку, визначених договором оренди та законодавством. Договори оренди житла укладаються відповідно до Цивільного кодексу України та є підставою для вселення в житло. Згідно з частин 1, 2, 3 статті 34 Закону держава забезпечує особам належні та рівні умови для захисту права на житло в порядку і спосіб, визначені законом. Власник або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на житло відповідно до закону. Захист права на житло здійснюється особами у спосіб, визначений законодавством. Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 4 статті 36 Закону житло вважається самовільно зайнятим, якщо особа вселилася до житла без належних правових підстав, відпали обставини, що були підставою для надання їй такого житла, та/або особа втратила право користування таким житлом. Вселення до житла без належних правових підстав забороняється. Самовільно зайняте житло підлягає негайному поверненню його власнику або особі, яка користується житлом на законних підставах. Фізична або юридична особа, яка самовільно зайняла житло, зобов`язана привести його у придатний для використання стан і відшкодувати завдані збитки власнику або користувачу житла. Разом з тим, відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі ЖК України), який на час постановлення рішення втратив чинність, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Зазначена норма на теперішній час втратила чинність, проте, з урахуванням того, що вона діяла, на час припинення шлюбних відносин між сторонами, тому вона підлягає застосуванню до ний і на час ухвалення рішення. З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX, який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання. Відповідно до пунку 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрація місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі №161/5576/23. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як зазначено вище, після подій конфлікту між сторонами, який мав місце 21.06.2024 та 27.06.2024 року, відповідач, як власниця житла, 28.06.2024 зняла позивача [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній, у зв`язку з розірванням шлюбу припинив бути членом сім`ї [PERSON] . Такі дії відповідача були вчинені в рамках Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та позивачем більше року не оспорювались. При цьому, як вбачається з фактів, встановлених судом, обставина зняття позивача з реєстрації місця проживання, не була підставою для припинення права [PERSON] на користування житловим будинкомза вище вказаною адресою, з якого він не вибував, що відповідає нормі частині 4 статті 156 ЖК України, оскільки позивач продовжує безперешкодно користуватись житловим приміщенням, не обмежений власником житла у доступі до нього, не дивлячись на те, що між сторонами договору про порядок користування житлом не укладено, при цьому власниця цим житлом тільки володіє, але не користується. З урахуванням того, що припинення реєстрації місця проживання позивача само по собі не свідчить про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд критично оцінює посилання представника позивача на порушення відповідачкою житлових прав [PERSON] та вважає такі посилання недоведеними. З огляду на вказане, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку що позовні вимоги не доведені , а тому підлягають залишенню без задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі позовні вимоги залишені без задоволення, тому судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed