Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

24.04.2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ», в якому просить: - стягнути з відповідача кошти, нараховані у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за період з 07.12.2024 по 11.12.2024 в розмірі 12326,89 грн; - стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітної плати за період листопад 2024 - січень 2025 в розмірі 132436,46 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2019 року він перебував у трудових відносинах з ПП «ПСМЛ «ЕСКУЛАБ». 25.01.2025 року він отримав поштою наказ про звільнення за прогул без поважних причин та повідомлення про нараховані суми при звільненні. Ознайомившись з таким повідомленням вважає, що йому не повною мірою виплачено заробітну плату та інші виплати. Позивач зазначає, що у період з 02.12.2024 по 11.12.2024 перебував на лікарняному у зв`язку з чим у електронному реєстрі ПФУ було створено два електронні листки непрацездатності. Однак відповідачем нараховано позивачу кошти у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю лише за 5 днів перебування на лікарняному. Також стверджує, що позивачем не виплачено належну йому заробітну плату за листопад 2024 - січень 2025. Оскільки з 01.10.2024 йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 115000 грн, а з 01.11.2024 у розмірі 120000 грн. Жодна інформація про істотні зміни у розмірі оплати праці до його відома доведена не була в тому вважає, що станом на день звільнення відповідач повинен був виплачувати йому заробітну плату виходячи з посадового окладу 120000 грн. Проте, відповідач у вищевказаний період здійснював виплату заробітної плати не в повному обсязі, розмір невиплаченої йому заробітної плати за листопад 2024 січень 2025 року становить 132436,46 грн. У зв`язку із вищенаведеним позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 20.10.2025 року на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відповідача позовні вимоги заперечує частково, зокрема в частині стягнення заробітної плати за листопад 2024 -січень 2025 року. Свою позицію щодо даної вимоги відповідач мотивує тим, що у жовтні 2024 року [PERSON] був встановлений посадовий оклад у розмірі 115000 грн, який до грудня 2024 року не змінювався, а тому за листопад заробітна плата позивача нарахована виходячи з посадового окладу 115000 грн. Стосовно виплати заробітної плати у грудні 2024 - січні 2025 року відповідач зазначає, що відповідно до Наказу №2911/1-ОС від 29.11.2024 року «Про затвердження штатного розпису», з 01 грудня 2024 року затверджений новий штатний розклад із змінами та доповненнями і посадовий оклад для позивача був встановлений у розмірі 17000 грн. Вказаний йому було доведено до відома при отриманні авансу за грудень 2024 року, тобто 20.12.2024 року. Відтак до вказаної дати заробітна плата позивачу виплачувалась згідно посадового окладу 120300 грн, а після 20.12.2024 згідно посадового окладу 17000 грн. Також у період з 23.12.2024 по 27.12.2024 відповідно позивач здійснив прогул, а тому виплата заробітної плати за дні прогулу не здійснювалась. З 30.12.2024 по 17.01.2025 позивач був відсторонений від роботи, а 20.01.2025 року звільнений за прогул. Стосовно виплати лікарняних за період із 07 грудня по 11 грудня відповідач пояснює, що 06 січня 2025 року ПП «ПСМЛ «Ескулаб» через електронний кабінет Пенсійного фонду України подано Заяву-розрахунок №36544827-2025-1, у т.ч. на виплату за листками непрацездатності позивача. 07 січня 2025 року на поточний рахунок ПП «ПСМЛ «Ескулаб» IBAN [NUMBER] в АТ ОТБ банк надійшли кошти відповідно до поданої Заяви-розрахунку, у тому числі для виплати за листками тимчасової непрацездатності позивача. Однак, із незалежних від ПП «ПСМЛ «Ескулаб» з дати надходження на його рахунок таких коштів і до сьогодні немає можливості розпоряджатись поточним рахунком ПП «ПСМЛ «Ескулаб», на який надійшли кошти від пенсійного органу. При звільненні згадані суми не було виплачено, оскільки відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації. Але суми за листками непрацездатності, які надійшли на рахунок підприємства не є такими, «що належать працівнику від підприємства», а є коштами Пенсійного фонду України, тому не можуть бути ані повернуті Пенсійному фонду України, ані виплачені позивачу. Тому відповідач визнає позовні вимоги у цій частині. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Позивач додатково пояснив, що розмір посадового окладу позивача становив 120000 грн та до моменту звільнення не змінювався, оскільки з Наказом №2911/1-ОС від 29.11.2024 року «Про затвердження штатного розпису» його ознайомлено не було. Що стосується наданих відповідачем актів про відсутність позивача 23.12.2024-27.12.2024 на робочому місці зазначає, що такі є недостовірними, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11.06.2025 по справі №466/1781/25 позивача поновлено на роботі, а в мотивувальній частині вказаного рішення встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували відсутність на роботі [PERSON] . Також зазначає, що накази про відсторонення позивача від роботи не містять формулювання «без збереження заробітної плати», а відтак така повинна була нараховуватись за весь період такого відсторонення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема в частині стягнення невиплачених коштів по листках непрацездатності. Що стосується інших позовних вимог, то такі заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того зазначив, що відповідачем проведено з позивачем повний розрахунок заробітної плати 04.02.2025 року. З жовтня місяця та до 20.12.2024 року посадовий оклад позивача не змінювався, нові штатні розписи не затверджувались. 20.12.2024 року позивача було ознайомлено з Наказом №2911/1-ОС від 29.11.2024 року «Про затвердження штатного розпису», а тому з вказаної дати заробітна плата позивача розраховувалась виходячи з нового посадового окладу, який складав 17000 грн. Що стосується рішення про поновлення позивача на роботі то стверджує, що таке законної сили не набрало, оскільки оскаржене до апеляційної інстанції. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.01.2019 року перебуває у трудових відносинах з Приватним підприємством «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ», відповідно до наказу №2812/7-к від 28.12.2018 року на посаді начальника юридичного відділу. Відповідно до Наказу №3108/23-к.тр від 01.09.2022 року [PERSON] було переведено на посаду директора з правових питань Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «ЕСКУЛАБ». [PERSON] в період з 02.12.2025 по 11.12.2024 через тимчасову непрацездатність (хворобу) перебував на лікарняному у зв`язку з чим, в грудні 2024 в електронному реєстрі Пенсійного фонду України було створено наступні електронні листки непрацездатності: Електронний листок непрацездатності № 14764138-2027506887-1 за період тимчасової непрацездатності позивача з 02.12.2024 по 06.12.2024 та Електронний листок непрацездатності №14764138-2027628462-1, за період тимчасової непрацездатності позивача з 07.12.2024 по 11.12.2024. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання одного з таких страхових випадків, зокрема тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, оплата перших 5 днів тимчасової непрацездатності за загальним захворюванням здійснюється за рахунок коштів роботодавця. Якщо період непрацездатності триває понад 5 днів - з 6-го дня страхову виплату фінансує Пенсійний фонд України. Не пізніше трьох робочих днів після надходження заяви-розрахунку Роботодавця Пенсійний фонд України здійснює фінансування виплати на окремий рахунок страхувальника. Роботодавець, отримавши кошти на рахунок, як правило, не пізніше найближчого дня, встановленого для виплати заробітної плати, здійснює виплату допомоги застрахованій особі. Відповідно до пункту 6.2 «Колективного договору ПП «ПСМЛ «Ескулаб» на 2022-2026 роки», встановлено наступні строки виплати заробітної плати: за першу половину місяця (аванс) 19 числа поточного місяця; за другу половину місяця 06 числа наступного місяця. Згідно офіційних відомостей веб-порталу Пенсійного фонду України (https://portal.pfu.gov.ua/) Позивачу були створені та внесені в реєстр листки непрацездатності №14764138-2027506887-1 за період з 02.12.2024 по 06.12.2024 та №14764138-2027628462-1 за період з 07.12.2024 по 11.12.2024. Загальна сума нарахованих Позивачу коштів у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності за період з 02.12.2024 по 11.12.2024 становить 32017,90 грн., а за період з 07.12.2024 по 11.12.2024 16 008,95 грн. з урахуванням податків та зборів. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ, організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. У відповідності до п.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхувальник зобов`язаний: надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Частиною 1 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Згідно частини 2 вказаної статті страхувальник відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону. За приписами п.2 ч.1 ст. 29 вказаного Закону застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач є працівником ПП «ПСМЛ «ЕСКУЛАБ», перебував на лікарняному, а відтак має право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності за перших п`ять днів тимчасової непрацездатності за загальним захворюванням за рахунок коштів роботодавця, однак така станом на даний час позивачу не виплачена. Вказане підтверджується і самим відповідачем у заяві про часткове визнання позову. Суд зазначає, що визнання позову відповідачем не суперечить нормам матеріального та процесуального права, не порушує прав чи інтересів інших осіб, а навпаки відповідає принципам правової визначеності, добросовісності та ефективного захисту прав працівника, гарантованих Конституцією України. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з поданим позивачем розрахунком розміру заборгованості по виплаті коштів за період тимчасової непрацездатності з 07.12.2024 по 11.12.2024. Проте, згідно з правовим висновком Верховного Суду, який висловлено ним під час розгляду цивільної справи № 359/10023/16-ц (постанова від 18.07.2018), податки і збори із суми, присудженої до стягнення за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні такого судового рішення та, відповідно, відрахуванню із стягнутої суми, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі цього судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути 16 008,95 грн і з вказаної суми відповідач повинен самостійно визначити суми податків та зборів, які підлягають відрахуванню. Дана сума зазначена без врахування обов`язкових податків і зборів. Що ж стосується решти позовних вимог, в їх задоволенні належить відмовити з огляду на таке. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. У справі яка розглядається спір в цій частині стосується, за твердженням позивача, виплати заробітної плати за період листопад 2024 року січень 2025 року не у повному обсязі, а саме не за окладом, який, як зазначає позивач у цей період становив 120 000 грн в місяць. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: partial