Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона та відповідач перебували в шлюбі з 29.03.2024 року, під час якого, а саме [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.01.2025 року вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їх вказаної дочки в розмірі (однієї четвертої) частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, щомісячно, до досягнення цією дочкою повноліття. Рішенням вказаного суду від 07.04.2025 року шлюб між сторонами розірвано та вказано, що зазначена дочка проживає разом з позивачкою. Позивачка також вказує, що відповідач не провідував її в пологовому будинку після народження їх вказаної дочки і в подальшому не цікавився життям цієї дитини, не займався її вихованням, не турбувався про стан здоров`я та духовний розвиток дочки, не доглядав за останньою. Отже, відповідач з моменту народження дочки не брав і не бере жодної участі у її вихованні, хоча позивачка не чинить відповідачу жодних перешкод у цьому. Враховуючи наведене, Управління соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області як орган опіки та піклування надало висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його вказаної дочки. Тому позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його вказаної малолітньої дочки та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 20 000 грн. Позивачка та її представник, адвокат Курко Марія Михайлівна в судовому засіданні 06.03.2026 року підтримали позовні вимоги із зазначених підстав, а також вказали, що не заперечують проти ухвалення в даній справі заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання 06.03.2026 року не з`явилася, того ж дня подала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі та вважає, що слід задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин своїх неявок він суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до вказаних положень та положень ч.1 ст.280 даного Кодексу суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка та її представник не заперечують проти такого вирішення справи. Суд відкладає ухвалення та проголошення судового рішення на строк по 12.03.2026 року з дня переходу (06.03.2026 року) до стадії ухвалення судового рішення. Суд, заслухавши вказаних учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до даних свідоцтва про народження серії « [NUMBER] (актовий запис № 383 від 17.08.2024 року), виданого Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції того дня, батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , зазначено сторін (а. с. 11). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.01.2025 року, ухваленим у справі № 346/6716/24, вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їх вказаної дочки в розмірі (однієї четвертої) частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, щомісячно, до досягнення цією дочкою повноліття (а. с. 17-21). Рішенням вказаного суду від 07.04.2025 року, ухваленим у справі № 346/1125/25, шлюб між сторонами розірвано та вказано, що зазначена дочка проживає разом із позивачкою (а. с. 14-16). У відповідності до даних відповіді на адвокатський запит № 19 від 03.07.2025 року, наданої начальником СП «Пологовий будинок» КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради Івано-Франківської області, позивачка народила [PERSON] в зазначеній медичній установі 13.08.2024 року. Інформація про відвідування відповідачем цього пологового будинку до та після народження вказаної дитини відсутня (а. с. 34). Відповідно до змісту характеристик, наданих головою правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Палія-30», та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного головою правління вказаного ОСББ, позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Умови проживання є належними, позивачка проводить багато часу з цими дітьми та зарекомендувала себе як відповідальна, терпляча та доброзичлива особа. Батько малолітньої [PERSON] жодної участі у вихованні останньої не бере (а. с. 24-27). Згідно з даними відповіді на адвокатський запит № 660/01-32 від 04.07.2025 року, наданої директором КНП «Коломийський міський центр медико-санітарної допомоги» Коломийської міської ради, планові профілактичні огляди та за медичною допомогою у випадках захворювання малолітньої дочки сторін зверталась виключно позивачка, і саме остання супроводжувала цю дитину. Відповідач як батько останньої жодного разу не супроводжував цю дитину до лікаря під час таких оглядів чи звернень за медичною допомогою (а. с. 37). Відповідно до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , який (висновок) надано вказаним органом опіки та піклування і затверджено наказом Управління соціальної політики Коломийської міської ради № 95 о/п від 27.08.2025 року, підтверджено зазначені позивачкою обставини щодо ухилення відповідача від виконання обов`язків щодо виховання вказаної малолітньої дитини. Враховуючи наведене, відповідна комісія і дійшла даного висновку (а. с. 39, 40). Свідок [PERSON] в судовому засіданні 06.03.2026 року пояснила суду, що вона проживає по сусідству з позивачкою, і свідок жодного разу не бачила, щоб відповідач спілкувався зі своєю вказаною дочкою, провідував її, а також свідку відомо, що відповідач не цікавився станом здоров`я цієї дитини з моменту її народження. Отже, позивачка самостійно виховує зазначену дочку з дня народження останньої, займається її розвитком та вихованням, а відповідач як батько цієї дитини жодної участі в її вихованні не бере. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. У п.54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав безумовно впливає на забезпечення прав, передбачених ст. 8 Конвенції. При цьому в цій категорії справ такий вплив суду слід розглядати з точки зору забезпечення відповідного права як дитини, так і батьків, забезпечуючи справедливий баланс між правами цих осіб, враховуючи принцип верховенства права у взаємозв`язку із принципом найкращого забезпечення інтересів дитини. За об`єктивного встановлення обставин того, що позбавлення батьків (або одного з батьків) батьківських прав щодо дитини буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, такий крайній захід впливу на батьків може бути визнано виправданим та співмірним у демократичному суспільстві втручанням у право останніх на повагу до свого приватного і сімейного життя, передбаченого статтею 8 Конвенції. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», частин 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Згідно з положенням ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце, коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Згідно зі змістом постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2022 року, винесеної у справі № 203/3505/19, відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав. Вищевказані докази дають суду підстави вважати, що відповідач з часу народження його дочки [PERSON] ( [INFO] ) повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання цієї дитини, свідомо не вчиняв активні дії з метою участі у її вихованні, не дбав про її фізичний та духовний розвиток. Суд враховує, що орган опіки та піклування вказаного органу місцевого самоврядування дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його вказаної малолітньої дочки, і такий висновок суд вважає обґрунтованим. Суд також наголошує, що тривалий час відсутності належного виховання відповідачем своєї малолітньої дочки свідчить про те, що таку поведінку неможливо змінити без вжиття крайнього заходу - позбавлення його батьківських прав відносно вказаної дочки, що узгоджується з вищевикладеним висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Судом встановлено, що позивачкою за звернення з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп., що стверджується квитанцією з кодом: 1529-3101-7551-7415 від 11.07.2025 року (а. с. 8). Крім того, судом встановлено, що позивачкою понесені судові витрати на надання професійної правничої допомоги, загальна вартість яких становить 20 000 грн. Так, відповідно до змісту договору про надання правової допомоги (без номеру) від 01.07.2025 року, додатку до вказаного договору від 01.07.2025 року, акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), складеного 06.03.2026 року, адвокат Курко Марія Михайлівна надала позивачці, а остання прийняла такі юридичні послуги: -надання консультації із розробкою юридичної стратегії та правовий аналіз спірних правовідносин; -підготовка та направлення адвокатських запитів; -складання заяви до органу опіки та піклування; -складання позовної заяви про позбавлення батьківських прав; -ведення цивільної справи в суді першої інстанції; -підготовка учасників провадження до судового процесу. Згідно з положенням частин 2, 3 ст.141 ЦПК України судові витрати (крім судового збору), пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Однак, стороною позивача не доведено реальність надання такої послуги як підготовка учасників провадження до судового процесу та не роз`яснено зміст такої наданої послуги. Крім того, незрозумілим є послуга «ведення цивільної справи в суді першої інстанції», оскільки сторонами вказаного договору не конкретизовано, що включає в себе ця послуга та яка фактично робота за цією послугою була надана. Вивчивши вказану документацію, з урахуванням співмірності витраченого часу адвоката та вартості послуг, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи повне задоволення позовних вимог, зазначені висновки щодо реальності таких витрат, суд вважає, що на підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки витрати, понесені нею на професійну правничу допомогу, в розмірі 10 000 гривень. На підставі статті 51 Конституції України, статтей 19, 164-166, СК України, п. 9, 14 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та,

Outcome: approved