Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

29.12.2025 року позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 2108525871233 від 26.03.2021 у розмірі 62857,92 грн. та судові витрати по справ, а саме: витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн. І. Позиція сторін у справі. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 2108525871233 «Стандартний», відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4800,00 грн. Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків і правил. Відповідно до п. 1.9. Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) - 1 рік. Позивач вказує, що ТОВ «Служба миттєвого кредитування» свої зобов`язання за вказаним договором виконало в повному обсязі, надіслали на картку відповідача грошові кошти в сумі 4800,00 грн. 01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено договір №1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2108525871233. У свою чергу, 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за кредитними договорами до позичальників ТОВ «Коллект Центр» згідно до договору № 10-01/2023, в тому числі, і до відповідача за договором № 2108525871233. Загальний розмір заборгованості за Договором №2108525871233 від 26.03.2021 р., що підлягає стягненню станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 82370,40 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 4800,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 77570,40 грн. Однак, позивач просить стягнути з відповідача меньшу суму боргу, зокрема, заборгованість у розмірі 62857,92 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 4800,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 58057,92 грн. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 06.01.2026 суд постановив ухвалу, якою прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 03.02.2026 (а.с.32, 33), яке в подальшому через неявку відповідача було відкладено на 04.03.2026 (а.с.38). У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в прохальній частині позовної заяви позивач просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заоного рішення по справі не заперечують (а.с.11). Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі 03.02.2026 та 04.03.2026 не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належно і завчасно згідно з вимогами чинного законодавства. У матеріалах справи містяться повернуті поштові відправлення (конверти), скеровані за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, з відмітками ВПЗ про неможливість їх вручення адресату через його відсутність за вказаною адресою (а.с.37, 43), що згідно з положенням п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК є днем вручення судової повістки. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (позиція Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17). Жодних заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву ТОВ «Коллект Центр» відповідачем [PERSON] не подано. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд даної справи. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 26.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 2108525871233 «Стандартний», за умовами якого товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті та складає 4800,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, нараховані відповідно до умов цього договору, його додатків та правил. Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, заяви-анкети (для отримання кредиту) відповідач просить товариство надати кредит на особисті потреби в розмірі 4800,00 грн. Орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту. Нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту. Строком на 365 днів з правом повернення достроково та зобов`язується повернути кредит у розмірі 4800,00 грн. та сплатити проценти у розмірі 1536,00 грн. Згідно листа ТОВ «Фінансова компанія «Вей фор пей»» від 04.11.2025 року підтверджено переказ грошових коштів в сумі 4800,00 грн. відповідно до договору № 2108525871233. 01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за договором про надання фінансових послуг № 2108525871233 від 26.03.2021, укладеним з відповідачем. Також судом установлено, що 10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відсупило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2108525871233. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2108525871233 від 26.03.2021 у відповідача [PERSON] , станом на 10.12.2025р., наявна заборгованість яка становить: 82370,40 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 4800,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 77570,40 грн. Проте, позивач просить стягнути заборгованість лише у розмірі 62857,92 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 4800,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 58057,92 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, відповідач [PERSON] несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Коллект Центр» у тому ж обсязі, що і перед первісними кредиторами. Всупереч умовам Договору про надання фінансового кредиту, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення наданих йому коштів в строки, що передбачені умовами цього договору, тобто існує заборгованість, право вимоги якої, набув позивач, доказів на спростування доводів позивача і суми заборгованості відповідач суду не надав. Договори факторингу, за якими позивач набув право вимоги, є чинними та відповідачем не оскаржені. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд не погоджується із визначеною сумою боргу та розрахунком позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками (58057,92 грн.) за договором про надання фінансових послуг № 2108525871233 від 26.03.2021. Суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням. Згідно умов договору про надання фінансових послуг № 2108525871233 від 26.03.2021 кредит надано відповідачу в сумі 4800,00 грн., строк кредитування складає 16 днів, а отже нарахування процентів поза межами строку кредитування, тобто після 10.04.2021 року є порушенням умов договору. Крім того, договором № 2108525871233 та графіком платежів, а також у паспорті споживчого кредиту (додаток № 3 до договору) визначено строк кредитування 16 днів, передбачена загальна сума до повернення 6336 грн. 00 коп. (за 16 днів) (а.с.17). Таким чином, відсотки за умовами договору мають бути нарахованими саме тривалістю 16 днів за договором № 2108525871233. У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків у визначеному позивачем розмірі є необгрунтованими, оскільки вони нараховані поза межами строку кредитування. Таким чином, правомірним є нарахування по договору № 2108525871233 відсотків за період з 26.03.2021 по 10.04.2021 в розмірі: 1536,00 грн. (за 16 днів). Будь-яких додаткових угод до кредитних договорів щодо продовження строку кредитування, позивач суду не надав. Отже, споживачу не доведено новий графік платежів зі строком понад 16 днів і відсоткову ставку за умови продовження строків, не визначено загальну вартість кредиту на умовах такої пролонгації. Вказаний договір про споживчий кредит не містить інших графіків, з іншим розміром загальної вартості кредиту на випадок пролонгації строку кредитування на інший період. Частиною 8 статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Правом на нарахування компенсаційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач не скористався. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2108525871233 від 26.03.2021 в сумі 6336,00 грн., з яких: 4800,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 1536,00 грн. - заборгованість за відсотками, яка передбачена графіком платежів (Додаток №2 до цього договору). Судові витрати. Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. (Постанова ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16) Відповідно до статей 133, 134, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. (…) Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Встановлено, що позивач в позовній заяві зазначив розмір витрат на правову допомогу 16 000 грн. З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога надавалась позивачу адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на підставі договору про надання правової допомоги від №01-07/2024 від 01 липня 2024 року. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача було подано до суду наступні документи: прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», заявка на надання юридичної допомоги №1832 від 03.11.2025р. та витяг з акту №16 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 р. (детальний опис робіт). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Визначаючи розмір суми наданої правничої допомоги, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію даної справи, яка є малозначною, та існує багато судової практики в даній категорії спору, а також, враховуючи, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без участі представника позивача, а також враховуючи виконання роботи адвокатом, часткове задоволення позову, суд доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим, з огляду на категорію та складність цієї справи. Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню судові витарати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 546,57 грн. (6336,00 х 5 422,40(3000,00+2422,40) / 62857,92). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial