Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача АТ «Завод Маяк» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2020 року по 31 жовтня 2025 року (включно) у розмірі 1679931,29 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 15140,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що Оболонським районним судом м. Києва 30 вересня 2020 року видано судовий наказ у справі №756/11955/20 про стягнення з АТ «Завод Маяк» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 194473,54 грн. 28 жовтня 2020 року судовий наказ набрав законної сили. 25 січня 2021 року відкрито виконавче провадження. 31 жовтня 2025 року судовий наказ фактично виконаний відповідачем. Позивач посилаючись на ст.116, 117 КЗпП України, вважає, що за період з 03 вересня 2020 року з дати звільнення по 31 жовтня 2025 року з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 1153,80 грн. за 1456 р.д в розмірі 1679931,29 грн. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2025 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Від представника відповідача 29 грудня 2025 року надійшов відзив, в якому просить відмовити в задоволенні заявлених вимог, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. А також, посилаючись на законодавче обмеження стягнення середнього заробітку лише за шість місяців, зменшити його розмір, наведено власний розрахунок. Позивач 08 січня 2026 року надала відповідь на відзив. Представник відповідача 15 січня 2026 року надіслав заперечення у відповідь на відзив. Ухвалою суду від 28 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 04 березня 2026 року. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача АТ «Завод Маяк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Заслухавши позицію позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Судом встановлено [PERSON] перебувала у трудових відносинах із АТ «Завод Маяк». Судом досліджено матеріали справи №756/11955/20 в межах якої прийнято судовий наказ. Наказом №47К від 02 березня 2020 року припинено трудовий договір з [PERSON] на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. Оболонським районним судом м. Києва 30 вересня 2020 року видано судовий наказ у справі №756/11955/20 про стягнення з АТ «Завод Маяк» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 194473,54 грн. З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 28 листопада 2025 року встановлено, що на виконання судового рішення на картковий рахунок позивача 03 жовтня 2025 року зараховано 24403,20 грн, 23 жовтня 2025 року зараховано 126747,98 грн та 31 жовтня 2025 року зараховано 43322,36 грн (а.с.12,13). З розрахунку наданого позивачем, з середньоденної заробітної плати 1153,80 грн за 1456 робочих днів за період з 03 березня 2020 року по 31 жовтня 2025 року, просить стягнути середній заробіток 1679931,29 грн., з розрахунку (1153,80х1456). Між сторонами виник спір стосовно права позивача на стягнення з відповідача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення до дати фактичного виконання рішення суду про стягнення заборгованості зі заробітної плати. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивач звільнена 02 березня 2020 року, повний розрахунок з нею не проведений. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в загальному розмірі 194473,54 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, закон покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11 -1210апп19)». Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком. Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що «за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовуєтьсяз дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року (cправа № 306/2708/23, провадження № 14-84цс25), міститься висновок, що з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та продовжилися після цього, з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. Тобто, якщо позивача звільнено з роботи 02 березня 2020 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, їй слід нараховувати в такому порядку: з 03 березня 2020 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності). В судовому засіданні представник відповідача погодився із визначеним позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 1153,80 грн, що відповідно до положення ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. За період з 03 березня 2020 року по 18 липня 2022 року, включно, становить 868 днів, з яких 596 робочих; середній заробіток буде становити 687664,80 грн, відповідно до розрахунку 596 х1153,80. За період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року становить 185 днів, з яких 133 робочих, середній заробіток буде становити 153455,40 грн, відповідно до розрахунку 133 х1153,80. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Вирішуючи питання про стягнення з АТ «Завод Маяк» на користь позивача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла у відповідача через фінансову кризу підприємства, накладення арешту на рахунки органами виконавчої служби, що не виключає відповідальності роботодавця, проте є суттєвою обставиною, як відсутність свідомої бездіяльності та відсутність ухилення від виконання покладеного обов`язку на відповідача. Також суд ураховує, що позивач до звільнення обіймала керівну посаду заступника генерального директора з розвитку, усвідомлювала фінансове становище підприємства. Вважаю що в межах заявлених позовних вимог, враховуючи розмір не отриманого заробітку 194473,54 грн., фінансове становище відповідача, приходжу до переконання, що достатнім для компенсації завданої позивачу шкоди через несвоєчасність виплати заробітку при звільненні становить розмір середнього заробітку - 200000,00 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, даний висновок зроблений судом із урахуванням та застосуванням висновків Великої Палати Верховного суду. Визначення компенсації середнього заробітку у більшому розмірі, на переконання суду призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача, що суперечить меті компенсаційної виплати. Тривале невиконання судового рішення відповідачем пов`язано з великою кількістю виконавчих проваджень відкритих у відношенні відповідача, через фінансове становище, що доводиться відповіддю Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень від 08 березня 2024 року. Щодо клопотання відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку звернення до суду із позовом. Суд вважає, що заперечення відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду за захистом порушеного права, суперечать наявним у справі доказам. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того, правовий висновок про необхідність застосування тримісячного строку для звернення колишнього працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Верховний Суд України свого часу також дотримувався цього принципу, про що зазначав у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 31 жовтня 2025 року. Отже, відповідно до наведених вище положень статті 233 КЗпП України [PERSON] мала звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у тримісячний строк, тобто до 31 січня 2025 року. Як встановлено з відомостей трек відправки Укрпошти на конверті, [PERSON] звернулась до суду шляхом надіслання позовної заяви поштовим зв`язком 30 листопада 2025 року, отже строк звернення до суду позивачем не пропущений. Щодо стягнення судових витрат Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір в розмірі 15140 грн., що підтверджується квитанцією від 28 листопада 2025 року. (а.с. 14). На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1802,45 грн., (200000,00х15140/1679931,29)пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial