Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

23 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі по тексту - ТОВ «Фінпром Маркет») через свого представника - директора Ґедзь О.В. звернулося в суд з позовом до [PERSON] , в якому представник просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135 в розмірі 25410 грн. Крім цього, представник просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 26 січня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений електронний договір позики № 3675135, який підписаний останнім за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «dqMbnPCdb8», що був надісланий йому на електронну адресу - [INFO]. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало останньому в борг грошові кошти в сумі 7500 грн шляхом зарахування вказаних коштів на його банківську платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується електронною платіжною інструкцією від 08 грудня 2020 року № 21199411-73ef-476d-97af-97eca5e11b09. Разом з тим, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення позики та нарахованих процентів не виконав. Внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики та процентів у встановлений строк за ним утворилась заборгованість в розмірі 25410 грн, з яких: 7500 грн - заборгованість за основною сумою боргу (тіло позики) та 17910 грн - заборгованість по процентам за користування позикою. 21 червня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 2106, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимог від 21 червня 2021 року, в тому числі за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135. В подальшому, 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 030423-ФК, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимог від 03 квітня 2023 року, в тому числі за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, представник просив суд стягнути з нього на користь позивача заборгованість, а також понесені судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 12 серпня 2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2025 року позовні вимоги були задоволені повністю та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. 19 грудня 2025 року [PERSON] через свого представника - адвоката Гомона І.В. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій зазначив підстави для скасування заочного рішення. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 06 січня 2026 року заочне рішення від 20 листопада 2025 року року в справі № 569/12724/25 було скасовано та призначено справу до розгляду. Представник ТОВ «Фінпром Маркет» в судове засідання не з`явився, проте 11 лютого 2026 року подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачк [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явився, проте 05 лютого 2026 року його представник - адвокат Гомон І.В. подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Також просив не стягувати проценти за користування кредитом, зіславшись, що на підставі положень ст.5,6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ч.15 ст.14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" Верховний Суд постановив, що під час особливого періоду військовослужбовцям не нараховуються штрафні санкції та пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами установами та організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також відсотки за користування кредитом. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 грудня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений електронний договір позики № 3675135, який підписаний останнім за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «dqMbnPCdb8». Відповідно до п. 2 договору позики від 08 грудня 2020 року № 3675135 відповідачу надано позику в сумі 7500 грн строком на 30 днів, дата повернення позики 07 січня 2021 року. При цьому, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором позики перед відповідачем виконало та надало останньому грошові кошти в сумі 7500 грн шляхом зарахування вказаних коштів на його банківську платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується електронною платіжною інструкцією від 08 грудня 2020 року № 21199411-73ef-476d-97af-97eca5e11b09 та довідкою платіжної установи - ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 02 травня 2025 року № КД-000025416/ТНПП, а також витребуваною судом з АТ КБ «Приватбанк» випискою по картці № [NUMBER] , виданої АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] , за період з 08 грудня 2020 року по 11 грудня 2021 року. Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення позики та нарахованих процентів за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135 не виконав, в зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 25410 грн, з яких: 7500 грн - заборгованість за основною сумою боргу (тіло позики) та 17910 грн - заборгованість по процентам за користування позикою. 21 грудня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 2106, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимог, в тому числі за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135. В подальшому, 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 030423-ФК, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимог, в тому числі за договором позики від 08 грудня 2020 року № 3675135. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року, в справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року, в справі №127/33824/19 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1 статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд вважає, що кредитний договір від 08 грудня 2020 року № 3675135 підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора, є укладеним, товариство виконало умови договору та надало позичальнику кредит в узгодженому сторонами розмірі, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів. На час розгляду справи в суді, відповідач простроченої кредитної заборгованості не сплатив та не надав доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань, взятих перед позивачем. Суд, оцінивши та дослідивши матеріали справи, а також надані суду докази, вважає, що позов про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором від 08 грудня 2020 року № 3675135 в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 7500 грн слід задовольнити. Щодо заборгованості відповідача за відсотками за кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). При дослідженні судом розрахунку заборгованості, складеного позивачем станом на 07 березня 2025 року, встановлено, що він відповідає погодженим між сторонами умовам кредитування, зокрема з урахування погодженої відсоткової ставки та строку дії договору. Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 за аналогічних правовідносин і умов кредитного договору цього ж кредитора з іншим позивальником Таким чином, суд вважає, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з відповідача процентів і встановлення їх в сумі 7500 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне позов (в межах заявлених позовних вимог) задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 08 грудня 2020 року № 3675135 в розмірі 15000 грн, з яких: 7500 грн - заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту) та 7500 грн - проценти за користування кредитом. З позицією представника відповідача про ненарахування відсотків за користування кредитом на підставі ч. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", суд не погоджується, оскільки кредит відповідачу надавався до моменту його призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тому положення цього закону на спірні правовідносини не поширюються. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд, задовольняючи позовні вимоги, покладає судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов заявлено з ціною 25410 грн, а задоволено на суму 15000 грн, тобто на 59,03 %. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути 1429,94 грн сплаченого судового збору сплата яких належним чином підтверджується платіжною інструкцією від 18 червня 2025 року № 5799369650.1. Також, в силу положень ст. 137 ЦПК України та за відсутності заяви відповідача про зменшення судових витрат, з останнього на користь позивача підлягають стягненню заявлені витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 2066,05 грн, що підтверджуються письмовими доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року № 01-11/24, укладеного з адвокатом Ткаченко Ю.О., свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 03 квітня 2018 року серії ПТ № 2099, ордером на надання правничої (правової) допомоги від 01 листопада 2024 року № 1149961, довіреністю в порядку передоручення від 12 грудня 2024 року, актом приймання-передачі справ на надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, актом приймання-передачі наданої правничої допомоги від 01 листопада 2024 року за договором про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року № 01-11/24, витягом з акту № 14-П приймання-передачі наданої правничої допомоги від 19 травня 2024 року за договором про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року № 01-11/24, актом приймання-передачі справ на надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року та платіжною інструкцією від 19 травня 2025 року № 579934713.1.

Outcome: partial