Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 09.01.2026 з Франківського районного суду м.Львова поступила позовна заява, сформована в системі «Електронний суд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту. Позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда- Ф» заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020 в розмірі 15887.55 грн та судові витрати: 2422.40 грн - судовий збір, 7 000 грн - витрати на правову допомогу . Свої вимоги мотивує тим, що 15.12.2020 між ТОВ «ФК «ФОРЗА», та гр. [PERSON] укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, яка підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «ФОРЗА» та акцептована гр. [PERSON] , 15.12.2020, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України), заяви-формуляра про акцептування оферти №000201214750 від 15.12.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. Генерація і надсилання одноразового ідентифікатора, використаного для підписання заявки і, відповідно, укладення договору здійснюється наступним чином: коли клієнт на веб-сайті натискає відповідну кнопку для підписання заявки/договору, силами програмного забезпечення генерується одноразовий ідентифікатор ключа для підписання, доступу до якого працівники ТОВ «ФК «ФОРЗА» не мають. Вказаний ключ автоматично через АРІ-сервіс надсилається на телефонний номер Клієнта, верифікований в його особистому кабінеті на сайті. Для цього використовуються послуги оператора смс-відправлень. Після введення Клієнтом згенерованого ключа у відповідне поле для підписання, програма звіряє згенерований та введений ключі, і у випадку їх співпадіння заявка/договір вважаються підписаними. Зазначені умови є публічною пропозицією розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки [NUMBER] , на яку в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 4298,00 грн. Кредитодавець свої зобов`язання за Договором позики виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договором позики. В порушення вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач не здійснив жодного платежу, не виконав свої зобов`язання, та не вніс платежі, передбачені умовами договору позики, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із не здійсненням платежів на виконання договору позики у відповідача утворилася заборгованість за договором позики. 30.06.2021 ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», уклали Договір факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021. Згідно Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ "ФК «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФК «ФОРЗА», включно і до гр. [PERSON] , порядковий номер згідно реєстру боржників 327. У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 02.12.2025 заборгованість відповідача перед позивачем становить 15 887,55 грн, а саме: залишок заборгованості за тілом - 4298,00 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 1192,70 грн; залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період з 01.07.2021 по 28.09.2021) - 9670,50 грн; інфляційне збільшення - 726,35 грн (нараховано новим кредитором за період з 30.12.2020 до 23.02.2022). Отже, загальна сума заборгованості відповідача становить 15887,55 грн (а.с.1-5). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 цивільна справа № 465/10980/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту, передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.41). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.01.2026 відкрито спрощене провадження у справі № 465/10980/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту, з повідомленням сторін на 27 січня 2026. Роз`яснено сторонам їх право заявити відвід судді з підстав, передбачених ст. 36 ЦПК України, протягом десяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі з позовною заявою та додатками для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, а також доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються його заперечення, якщо такі докази не надані позивачем, і документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву та доданих до нього доказів іншим учасникам справи (а.с.42). Відповідач [PERSON] 20.01.2026, через систему «Електронний суд», подав відзив на позовну заяву , в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає зважаючи на наступне: позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитом тільки за передбачений договором строк кредитування, тобто за 15 днів. Позивач долучає розрахунки, які свідчать про те, що він нараховує відсотки по кредиту за період прострочення відповідача, а отже за період неправомірного володіння коштами, що суперечить ст. 1050 ЦК України та практиці. Враховуючи викладене наводить розрахунок процентів за користування кредитними коштами протягом строку кредитування, передбаченого кредитними договорами. За умовами наданих позивачем договорів, укладених з фінансовими установами, строк кредитування складав 15 днів, попри це позивач заявляє вимоги про стягнення процентів за користування кредитом не за період кредитування, тобто 15 днів, а значно більші. Щодо Договору про надання фінансового кредиту № 0002012147 від 15.12.2020 з ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА». Відповідно до умов Договору про надання фінансового кредиту №0002012147 від 15.12.2020 сума кредиту становила 4298 грн, базова процентна ставка 1,85% в день, а весь строк кредитування 15 днів. Оскільки строк кредитування становив 15 днів, то проценти за користування кредитом можуть нараховуватись тільки протягом цього часу. Враховуючи вищенаведене відсотки за 15 днів кредитування склали 1192,7 грн, а саме: за 15 днів кредитування - 4298 * 0,0185 * 15= 1192,70 грн. Така ж сума вказана в позовній заяві в розрахунку заборгованості, як залишок заборгованості по процентам за користування. Позивач не наводить жодних аргументованих розрахунків та доводів, які би підтверджували заявлену позовну вимогу, щодо стягнення за згаданим вище договором процентів у розмірі 9670,5 грн, тому вони не підлягають до задоволення. Позивач необґрунтовано вимагає 7000 грн про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки справа є типова, а позовна заява складається з декількох сторінок, є по своїй суті ідентичною з тисячами інших заяв про стягнення коштів за кредитом, не потребує спеціальних знань та досліджень. Враховуючи викладене просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.48-50). Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О.М., скористався своїм правом та 26.01.2026, через систему «Електронний суд », подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач [PERSON] у офіційній переписці із позивачем у програмі Viber, визнає суму боргу в розмірі 15 887,55 грн, що складається з: залишку заборгованості за тілом - 4 298,00 грн; залишку заборгованості по процентам за користування - 1 192,70 грн; залишку заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 01.07.2021 по 28.09.2021 ) - 9 670,50 грн; інфляційного збільшення - 726,35 грн (нараховано новим кредитором за період 30.12.2020 по 23.02.2022 ), та судових витрат. Більше того, позивачем пішов «на зустріч відповідачу» та запропонував дисконт 3500,00 грн із суми витрат на адвоката (15887,55+2422,40+3500). Однак відповідач хотів іще більшого дисконту! Таким чином у даній справі №465/10980/25 відповідач [PERSON] у офіційній переписці із позивачем у програмі Viber, визнав борг у повному обсязі. Обгрунтований розрахунок заборгованості. Оскільки договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 чітко визначено нарахування тих же процентів по договору після прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі становлять 2.5% в день (п.5 Договору), відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, такі законно нараховані новим кредитором - «процентна ставка за кожен день уразі прострочення, %: 2.50». Кінцевим терміном погашення по договору є 29.12.2020, п.5.5 Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 та графіку платежів (додаток до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020). Відсотки нараховані новим кредитором після відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» за період 01.07.2021 по 28.09.2021 (включно). Період нарахування інфляційних відповідачу згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України чітко зазначено у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви - з 30.12.2020 по 23.02.2022 (включно). Таким чином, домисли відповідача [PERSON] що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.1050 ЦК України», спростовується п.5.13 Договору, де чітко визначений розмір відсотків згідно ч.2 ст.625 ЦК України - «Під процентною ставкою, яка застосовується в разі користування Кредитом поза межами строку дії Договору (п.п. 13) п. 5 Договору), маються на увазі проценти в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Застосування перерахування процентної ставки визначеної у п.п. 12 п. 5 Договору на процентну ставку визначену у п.п. 13 п. 5 Договору не є зміною істотних умов Договору.» Відповідно до п.п.5.13 п.5 Договору позики, після закінчення строку на який надано кредитні кошти та неповернення позичальником кредитних коштів у повному обсязі, процентна ставка в день, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору становить 2.50 %, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України до повного розрахунку за договором позики. Таким чином, заборгованості по прострочених відсотках за користування кредитом розраховується: Заборгованість по прострочених відсотках = ТК x ВКК (%) x ДП, де ТК - заборгованість по тілу кредиту на дату відступлення права вимоги новому кредитору; ВКК (%) - відсотки за користування кредитом у разі неповернення позичальником кредитних коштів; ДП - кількість днів прострочення (тобто період за який нараховується відсотки за користування кредитом у разі неповернення позичальником кредитних коштів). Загальна кількість днів прострочення, станом на 02.12.2025, становить 1799 календарний день. Проте, зважаючи на складну суспільно-політичну ситуацію у країні, дотримуючись принципів розумності та справедливості, позивач здійснював нарахування відсотків (користування кредитом поза межами строку дії договору) лише протягом 90 календарних днів, відтак кількість днів прострочення для обрахунку заборгованості по прострочених відсотках становить - 90 днів. Сума прострочених відсотків 9 670,50грн. Заборгованість по прострочених відсотках за договором позики у разі неповернення позичальником кредитних коштів: 4 298,00 х 2,5% х 90 = 9 670,50 грн. Розрахунок суми інфляційного збільшення розраховується за формулою: ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 :100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 :100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.13228661 Інфляційне збільшення = Основна сума боргу х ІІС - Основна сума боргу. Основна сума заборгованості за Договором позики: 5 490,70 грн (сума заборгованості по тілу кредиту та відсотках). Період нарахування інфляційних витрат: Дата виникнення простроченої заборгованості - 30.12.2020 . Кінцева дата нарахування інфляційних витрати - 23.02.2022 . Останній період (30/12/2020 - 23/02/2022) Індекс інфляції: січень 2021 - 101,30; лютий 2021- 101,00; березень 2021 - 101,70; квітень 2021 - 100,70; травень 2021 - 101,30; червень 2021 - 100,20; липень 2021 - 100,10; серпень 2021 - 99,80; вересень 2021 - 101,20; жовтень 2021 - 100,90; листопад 2021 -100,80; грудень 2021 - 100,60; січень 2022 - 101,30; лютий 2022 - 101,60. Інфляційне збільшення: 5 490,70 x 1.13228661 - 5 490,70 = 726,35 грн. Cтаном на 02.12.2025 за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020, у гр. [PERSON] , рахується заборгованість в сумі 15 887,55 грн, що складається з: залишок заборгованості за тілом - 4 298,00 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 1 192,70 грн; залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 01.07.2021 по 28.09.2021) - 9 670,50 грн; інфляційне збільшення - 726,35 грн (нараховано новим кредитором за період 30.12.2020 по 23.02.2022). 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором), встановлені ч.2 ст. 625 ЦК України, як й інфляційні втрати - не підлягають зменшенню судом (ВП ВС №903/602/24 від 02.07.2025 конкретизація ПП). Отже, інший розмір процентів встановлений договором, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Відтак розмір процентів річних, встановлених договором, не підлягає зменшенню судом. З урахуванням наведеного доводи позивача про те, що суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України процентів встановлених договором, є обґрунтованими. Домисли відповідача [PERSON] що «Позивач не наводить жодних аргументованих розрахунків та доводів, які би підтверджували заявлену позовну вимогу, щодо стягнення за згаданим вище договором процентів у розмірі 9670,5 грн, тому вони не підлягають до задоволення.», що наведені ним у відзиві є виключно його домислом, котрий не відповідає ні нормам закону, ні позиції ВП ВС №903/602/24 від 02.07.2025 де конкретизовано «старі» ПП. Витрати на правову допомогу. У випадку фіксованого розміру гонорару саме сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Відповідачем [PERSON] у відзиві від 19.01.2026 взагалі не дано оцінку фіксованому розміру адвокатського гонорару Бачинського О.М., натомість наведено формальну аргументацію, що «Позивач необґрунтовано вимагає 7000 грн про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки справа є типова, а позовна заява складається з декількох сторінок, є по своїй суті ідентичною з тисячами інших заяв про стягнення коштів за кредитом, не потребує спеціальних знань та досліджень» (а.с.53-57). Відповідач [PERSON] 03.02.2026, через систему «Електронний суд», подав заперечення (на відповідь на відзив) в якому зазначив, що позивач стверджує, що відповідач визнав борг у повному обсязі у переписці в месенджері Vibег. Переписка у месенджері не може вважатися безумовним визнанням боргу, якщо з її змісту не вбачається чіткої та однозначної згоди відповідача з усіма складовими заявленої суми, їх правовою природою та періодами нарахування. Фактичне листування між сторонами мало характер переговорів щодо можливого мирного врегулювання спору, обговорення варіантів зменшення суми вимог та пошуку компромісу. Саме по собі ведення переговорів або прохання про зменшення суми не є визнанням боргу в розумінні ст. 82 ЦПК України. Більше того, сам факт пропозиції позивачем «дисконту» підтверджує спірність розміру заборгованості та відсутність її безумовного визнання відповідачем. Таким чином, твердження позивача про нібито визнання відповідачем боргу у повному обсязі ґрунтуються на припущеннях, а не на належних доказах. Позивач стверджує, що має право нараховувати 2,5 % на день після закінчення строку кредитування, посилаючись на умови договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таке тлумачення є юридично неправильним та суперечить усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду. Як уже зазначалося у відзиві, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, а також у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, прямо вказала: "після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, а правовідносини сторін переходять в охоронні, які регулюються виключно ч. 2 ст. 625 ЦК України." Цей правовий висновок прямо викладений, зокрема, у постановах ВП ВС: від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12; від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17. Посилання позивача на умови договору не можуть змінювати імперативний характер правової позиції Великої Палати Верховного Суду. Умови договору, які фактично передбачають продовження нарахування «договірних» процентів під виглядом ст.625 ЦК України, суперечать суті цієї норми та судовій практиці. Проценти за ч.2 ст.625 ЦК України не є платою за користування кредитом, а мірою відповідальності, що не може бути довільно трансформована у щоденну ставку 2,5 % із фактичним заміщенням ст.1048 ЦК України. Таким чином: проценти за договором (ст. 1048 ЦК) можуть нараховуватися лише в межах строку кредитування; ст. 625 ЦК України не є продовженням договору, а є формою цивільно- правової відповідальності. Умова договору про 2,5 % на день не змінює правової природи відповідальності. Посилання позивача на пункти договору (зокрема п. 5.13) не може нівелювати правову позицію Великої Палати ВС. Велика Палата неодноразово наголошувала, що: сторони не можуть підміняти наслідки прострочення договірними процентами; проценти за ст. 625 ЦК України не є платою за користування коштами, а є мірою відповідальності. Фактично Позивач намагається замаскувати штрафну санкцію під «проценти», обійти правову позицію ВП ВС; стягнути понад 900 % річних, що грубо порушує принципи розумності та справедливості (ст. 3, 13 ЦК України). Щодо інфляційних втрат: Відповідач не заперечує правову природу інфляційних втрат як способу захисту права кредитора. Водночас їх нарахування можливе лише на належно визначену суму основного грошового зобов`язання, без урахування незаконно нарахованих процентів. Як уже доведено у попередньому відзиві, за договором № 0002012147 від 15.12.2020: сума кредиту - 4 298 грн; строк кредитування - 15 днів; базова ставка - 1,85 % на день. Отже, єдино законна сума процентів: 4 298 х 1,85 % х 15 днів = 1 192,70 грн Будь-які нарахування понад цю суму не ґрунтуються на законі. Щодо витрат на правничу допомогу Відповідач підтримує раніше викладену позицію про те, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн є неспівмірними, зважаючи на типовість справи та масовий характер аналогічних позовів. Фіксований характер гонорару не позбавляє суд обов`язку оцінювати співмірність витрат, що прямо передбачено нормами ЦПК України та практикою Верховного Суду. Відповідь на відзив не спростовує правової позиції відповідача; ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права; містить доводи, що суперечать усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду (а.с.82-84). Представник позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О.М. (ордер серії ВС №1420483 а.с.58) в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, однак, у відповіді на відзив просить проводити розгляд справи без участі уповноваженого представника Позивача. Ухвалити рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» задовольнити в повному обсязі. Стягнути з [PERSON] заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020 в розмірі 15 887,55 грн на користь ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф». Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 (сім тисяч) гривень 00 коп (з.с.а.с.57). Відповідач [PERSON] , в судове засідання призначене на 05.03.2026 не з`явився, причини своєї неявки не повідомив, хоч про час та місце його проведення був належним чином повідомлений судом, про що свідчить розпаска-повідомлення (а.с.107). Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, відзив на позовну заяву , відповідь на відзив , заперечення на відповідь на відзив, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.205 ЦК України, правочин може вчинитися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до положень ч.ч. 1.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3-6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та [PERSON] укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «ФОРЗА» та акцептована відповідачем 15.12.2020, шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти №000201214750 від 15.12.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА» укласти договір про надання позики у тому числі і на умовах фінансового кредиту на визначених умовах (а.с.8-9). Відповідно до п.5 вказаного договору, кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених договором позики №000201214750 у розмірі 4298,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 29.12.2020, базова процента ставка складає 1.85%, та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії. Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором w621903І (а.с.8-9). Додатком до Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 сформовано графік платежів, відповідно до якого сторонами погоджено суму кредиту в розмірі 4298,00 грн, проценти за користування кредитом в розмірі 6,45 грн (а.с.11). В Паспорті споживчого кредиту зазначена: інформація про кредитодавця, основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту. Зазначено, що дата надання інформації 15.12.2020 та є актуальною до 29.12.2020. Паспорт споживчого кредиту підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором w621903І та містить прізвище відповідача [PERSON] (а.с.10). Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що клієнт [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2022 ідентифікований ТОВ «ФК«ФОРЗА», підписав Акцепт договору шляхом введення одноразового ідентифікатора w621903І, який відправлений позичальнику 15.12.2020 12:36:29 на мобільний телефон [NUMBER] (а.с. 7). Вказаний номер телефону зазначений відповідачем в договорі про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020 та в додатку про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 , в яких також зазначені його інші особисті дані (номер паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання. У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків. Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2022 по справі № 757/40395/20-ц. Як встановлено судом, кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначених умовами договором позики. Відповідач не виконав свої зобов`язання, та не здійснив жодного платежу, передбаченого умовами договору позики, як повернення коштів, так і сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із чим у відповідача утворилася заборгованість за договором позики. З огляду на викладене, в розрізі даного спору убачається, що між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та відповідачем [PERSON] , виникли договірні відносини, які регулюються укладеним 15.12.2020 договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у ТОВ «ФК «ФОРЗА», як первісного кредитора за спірними зобов`язаннями виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту, по відсоткам за користування кредитом. 30.06.2021 між ТОВ «ФК «Артемід-Ф» та ТОВ ««ФК «ФОРЗА» був укладений договір факторингу № 20210630-Ф/2. Відповідно до п. 2.1 Договору, згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором. П.1.3 договору визначено, що перелік Кредитних договорів наведений в Реєстрі прав вимоги. Відповідно до п. 1.4 даного договору під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. П. 1.6 Договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги - означає перелік прав вимоги до Боржників, що відступається за Договором. Відповідно до п. 2.3 Договору, розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором становить 100 гривень , що сплачуються клієнтом протягом 3 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора. Згідно з п.4.1 Договору, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі наведеного в Додатку №1 до цього Договору. Відповідно до п. 8.2 договору строк дії договору закінчується 31.12.2022 (а.с.12-16). Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 на загальну суму 5490,70 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту становить 4298,00 грн, за процентами - 1192,70 грн (а.с. 18). Платіжне доручення №279 від 05.07.2021 (а.с.17) та платіжне доручення №282 від 14.07.2021 (з.с. а.с.17) підтверджують факт перерахунку коштів ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на користь ТОВ «ФК «Форза» як плату за придбання права вимоги згідно договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021. З даних повідомлення про відступлення прав вимоги за договором позики за вих. №207050327 від 09.07.2021, яке адресоване [PERSON] за місцем його реєстрації, вбачається, що останнього повідомлялось про те, що на підставі Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021 між ТОВ «ФК «Форза» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» відбулося відступлення прав вимог його заборгованості позивачу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», а також вказано розмір заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 перед новим кредитором, яка на дату відступлення становить 5490,70 грн (а.с.20). Відповідно до детального розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК«Артеміда-Ф», станом на 02.12.2025, заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020 у [PERSON] становить в сумі 15887,55 грн, з яких: 4298,00 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту; 1192,70 грн - залишок заборгованості по процентам за користування кредитом; 9670,50 грн - залишок заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору за період з 01.07.2021 по 28.09.2021; 726,35 грн - інфляційне збільшення нараховане за період з 30.12.2020 по 23.02.2022 (а.с.19) . У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору позики, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на адресу проживання останнього 15.10.2021 направлено досудову вимогу про оплату заборгованості за договором №000201214750 від 15.12.2020 в сумі 15161,20 грн (а.с.21). З аналізу вказаних вище документів випливає, що позивач довів наявність заборгованості у відповідача та про своє право вимагати їх погашення. Суд погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту- 4298.00 грн та залишком заборгованості по процентам за користування -1192.70 грн). Дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів, а тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується розміру заборгованості по відсоткам, нарахованих за користування кредитом поза межами строку дії договору слід зазначити наступне: За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» також пред`явило вимогу до відповідача про стягнення не лише заборгованості за тілом та відсотками за договором позики, а й інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами за межами строку дії договору, право нараховувати які передбачено ст.625 ЦК України. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору. Так, за умовами п.5.13 після закінчення строку на який надано кредитні кошти та неповернення позичальником кредитних коштів у повному обсязі відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі 2.50% в день, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України до повного розрахунку за Договором. Відтак нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування, визначеного Договором позики, є правомірним та не суперечить Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року. За вищенаведених обставин в їх сукупності, суд відхиляє доводи відповідача, які ставлять під сумнів нарахування позивачем відсотків за користування кредитом поза межами строку дії договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201214750 від 15.12.2020. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виходить з наступного. У зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості за кредитним договором, позивачем у порядку ч.2 ст.625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 726,35 грн за період 30.12.2020 до 23.02.2022. За наведеним у ст. 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору. Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат. Суд вважає безпідставними доводи відповідача [PERSON] про те, що нарахування інфляційних втрат можливе виключно на суму основного боргу без урахування процентів за користування кредитом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Зазначена норма має імперативний характер і застосовується до будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Суд враховує правові висновки Верховний Суд, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, відповідно до яких інфляційні втрати та три проценти річних є акцесорним (додатковим) зобов`язанням до основного грошового зобов`язання, мають компенсаційний характер, спрямовані на відшкодування кредитору втрат від знецінення грошових коштів та компенсацію за користування чужими коштами і поділяють долю основного зобов`язання. При цьому такі нарахування не є штрафними санкціями та не залежать від вини боржника. Разом із тим за усталеною практикою Верховного Суду дія ст. 625 ЦК України поширюється на всю суму простроченого грошового зобов`язання, а не лише на суму основного боргу. Після настання строку виконання зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом такі проценти набувають статусу самостійного грошового зобов`язання, оскільки стають належною до сплати грошовою сумою, яку боржник зобов`язаний сплатити кредитору. Відтак прострочення їх сплати є простроченням виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховний Суд, викладену у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24, відповідно до якої інфляційні втрати та три проценти річних є законодавчо встановленим мінімальним розміром відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та не підлягають зменшенню судом. Таким чином, проценти за користування кредитом після настання строку їх сплати є складовою простроченого грошового боргу, а тому інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню на всю суму простроченого грошового зобов`язання, що складається із суми основного боргу та прострочених процентів за користування кредитом. Доводи відповідача про зворотне спростовуються наведеними нормами матеріального права та усталеною судовою практикою Верховного Суду. На підставі вищевикладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у сумі 726,35 грн за період з 12.11.2020 по 23.02.2022, нараховані з суми боргу, встановленої судом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки [PERSON] скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та не представив суду жодних доказів на спростування вимог позивача. На підставі цього з відповідача на користь ТОВ «ФК «Артеміда?Ф» слід стягнути грошові кошти за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201214750 від 15.12.2020 у сумі 15 887,55 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення судових витрат, суд зазначає наступне: Згідно з ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті №2203 від 03.12.2025 (а.с.28). Враховуючи що позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" задоволено в повному обсязі , з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40грн. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного: Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту першого частини третої зазначеної статті, доо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом рішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до положень п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Аналіз зазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право подати відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 7000,00 гривень надав договір про надання правової допомоги №20251202-6 від 07.12.2025, який укладений між адвокатом Бачинським О.М. та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», в якому винагорода визначена в розмірі 7000,00 грн (п. 4.2) (а.с. 23-24), ордер серії ВС №1420483 (а.с.58), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001477 від 24.05.2019 (а.с.27) та розрахунок суми судових витрат, проведений адвокатом Бачинським О.М., згідно з яким сума витрат на правничу допомогу адвоката, яку очікує понести позивач складає 7000,00 грн, яка включає оплату послуг адвоката за аналіз наданих клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; оплату послуг адвоката за підготовку позовної заяви у справі; оплату послуг адвоката за збирання доказів долучених до позовної заяви; оплату послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи (а.с.25). Відповідач [PERSON] у відзиві на позов заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу за результатами розгляду справи, зазначивши, що позивач необґрунтовано вимагає 7000 грн про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки справа є типова, а позовна заява складається з декількох сторінок, є по своїй суті ідентичною з тисячами інших заяв про стягнення коштів за кредитом, не потребує спеціальних знань та досліджень. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначаючи розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що заявлені позивачем витрати підтверджуються розрахунком суми судових витрат у справі , проведений адвокатом Бачинським О.М., в дану суму включено: оплату послуг адвоката за аналіз наданих клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; оплату послуг адвоката за підготовку позовної заяви у справі; оплату послуг адвоката за збирання доказів долучених до позовної заяви; оплату послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи. Разом із тим поданий опис виконаних робіт не містить відомостей щодо кількості фактично витраченого адвокатом часу на виконання кожного виду робіт, а також вартості окремих послуг, що унеможливлює перевірку співмірності заявленої до стягнення суми фактичному обсягу виконаної роботи. Оцінюючи обсяг та складність наданої правничої допомоги, суд враховує, що розгляд справи проведено без участі представника позивача, дана справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором та належить до категорії типових і поширених у судовій практиці спорів. Позовна заява у справі не є значною за обсягом, не містить складних чи нетипових правових питань, не потребувала проведення значного обсягу правового аналізу або тривалих консультацій. Крім того, послуги адвоката з аналізу наданих клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви, збирання доказів, долучених до позовної заяви фактично дублюють одна одну, а також охоплюються підготовкою та складанням позовної заяви. Зазначені дії не були неминучими та необхідними для ефективного захисту прав та інтересів позивача у цій справі з огляду на її характер, обсяг та відсутність складних правових питань. Окрім цього, суд враховує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається наявність значної кількості судових рішень у подібних справах за участю цього позивача з тотожними за змістом позовними вимогами, що свідчить про стандартність і повторюваність відповідної правової роботи. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої компенсації підлягають лише фактичні, необхідні та розумні за розміром витрати. За таких обставин суд доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн є завищеним та не відповідає критеріям розумності і співмірності. Беручи до уваги характер та складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, відсутність детального розрахунку витраченого часу, а також принципи справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу. На переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню, становлять 3500,00 грн, що є співмірним із фактичним обсягом наданих послуг та відповідає усталеній судовій практиці у справах цієї категорії. У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 207, 512, 526, 530, 549, 551, 625, 629, 633, 634, 639, 1049, 1050, 1054, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронну комерцію»,

Outcome: approved