Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

адвокат Іщенко Юлії Павлівна від імені та в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» та просить стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 32 446 грн. 90 коп., доплату до посадового окладу, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава», в розмірі 55 013 грн. 43 коп., заборгованість за час вимушеного простою в розмірі 2 956 грн. 57 коп., одноразову матеріальну допомогу в розмірі 202 633 грн. 56 коп., додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті матеріальну допомогу в розмірі 253 291 грн. 95 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 164 643 грн. 60 коп. В обґрунтування позову представник зазначила, що позивач [PERSON] працювала на посаді черговий по району 2 Дніпровського центру управління рухом Центру управління рухом за переведенням з регіональної філії «Придніпровська залізниця». 22 травня 2025 року її було звільнено з вказаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно з наказом №1313/ОС від 19 травня 2025 року. У наказі про звільнення позивача №1313/ОС від 19.05.2025 вказано, які виплати, передбачені колективним договором, мають бути здійснені позивачу - у розмірі 11 середньомісячних заробітків, з яких: три середньомісячних заробітка, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років; три середньомісячних заробітка, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів; п`ять середньомісячних заробітків - додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років; виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.). Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 22 травня 2025 року позивачу нараховано та виплачено: оплата почасовиків 2 122,91 грн., доплата у вечірній час 44,69 грн., доплата у нічний час 357,54 грн., надбавка за вислугу років 849,16 грн., оплата щорічної основної відпустки 13 374,12 грн., оплата щорічної відпустки за минулий період роботи 6 687,06 грн., матеріальна допомога, що має систематичний характер 129,87 грн., компенсація звільнення до 1 року з 01.01.2024 - 2 229,02 грн., відшкодування витрат на мед.огляд 620,00 грн., після відрахування податків виплачено 4 878,50 грн. Однак, відповідачем не здійснено усіх належних позивачу при звільненні виплат, передбачених колективним договором та галузевою угодою. Представник позивача Іщенко Ю.П. звернулася до відповідача з адвокатським запитом щодо розміру нарахованих та виплачених сум при звільненні позивачу, та у разі виплати не всіх сум, передбачених Колективним договором та Галузевою угодою, просила повідомити причини невиплати. Відповідачем було надано відповідь на адвокатський запит № Ц-5-1.5-18/278н-25 від 23.06.2025, в якій зазначено про те, що згідно із рішення АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинено. Рішення щодо відновлення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у 2025 році, правлінням Товариства не приймалось. Правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не було, будь-яких змін до колективного договору, наказу про звільнення не вносилося. Зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі з працівником, що звільняється у зв`язку з виходом на пенсію. У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19, провадження № 12-56гс21 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати. Тому позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою від 02 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачу запропоновано усунути недоліки. Ухвала отримана представником позивача 22 вересня 2025 року. 29 вересня 2025 року до суду надійшло від представника позивача клопотання про долучення доказів, яке направлене засобами поштового зв`язку, та усунуто недоліки позову. Ухвалою від 30 вересня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 14 жовтня 2025 року представником відповідача адвокатом Прасол А.С. скеровано до суду через систему ЄСІТС клопотання про перехід зі спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою від 16 жовтня 2025 року здійснено перехід у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 21 жовтня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий відповідачем 16 жовтня 2025 року та в якому представник просить відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - повністю. Судові витрати покласти на позивача. 29 жовтня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, подана представником позивача адвокатом Іщенко Ю.П. 27 жовтня 2025 року, в якій представник просить позов задовольнити в повному обсязі. 10 листопада 2025 року представником відповідача адвокатом Прасол А.С. скеровано до суду через систему «Електронний суд» заперечення (на відповідь на відзив), яке отримано судом 11 листопада 2025 року та в якому представник просить відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - повністю. Також просить долучити до матеріалів справи лист АТ «Укрзалізниця» від 03 листопада 2025 року №ЦКМ-13/3084н з додатком, роздруківки з веб-сайтів щодо атак рф на залізничну інфраструктуру протягом вересня-жовтня 2025 року, роздруківки з веб-сайту RAIL-INSIDER щодо виділення Кабінетом Міністрів України коштів на заробітну плату працівникам АТ «Укрзалізниця». Судові витрати покласти на позивача. 18 листопада 2025 року представником позивача адвокатом Іщенко Ю.П. скеровано до суду через систему «Електронний суд» клопотання, яке отримано судом 20 листопада 2025 року та в якому представник просить долучити до матеріалів справи копію адвокатського запиту №34/25 від 27 жовтня 2025 року та листа АТ «Укрзалізниця» №Ц-5-1.5-21/167н-25 від 10 листопада 2025 року. 12 грудня 2025 року представником позивача адвокатом Іщенко Ю.П. скеровано до суду через систему «Електронний суд» клопотання, в якому представник просить долучити до матеріалів справи копії документів, отриманих на адвокатський запит №34/25 від 27 жовтня 2025 року, та листа АТ «Укрзалізниця» №Ц-5-1.5-18/866н-25 від 19 листопада 2025 року. 15 грудня 2025 року представником позивача адвокатом Іщенко Ю.П. скеровано до суду через систему «Електронний суд» заяву про збільшення позовних вимог у частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій представник просить стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 184 208 гривень 64 копійки. 15 грудня 2025 року представником відповідача адвокатом Прасол А.С. скеровано до суду через систему «Електронний суд» заперечення на клопотання адвоката позивача Іщенко Ю.В. від 18 листопада 2025 року, в якому представник просить відмовити в задоволенні клопотання. 16 січня 2026 року представником відповідача адвокатом Прасол А.С. скеровано до суду через систему «Електронний суд» заперечення на заяву про збільшення позовних вимог у частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке отримано судом 19 січня 2026 року та в якому представник просить відмовити в задоволенні заяви. 20 січня 2026 року представником відповідача адвокатом Прасол А.С. скеровано до суду через систему «Електронний суд» заяву про застосування строків звернення до суду, яке отримано судом 21 січня 2026 року та в якому представник просить застосувати у справі строки звернення до суду в частині позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2021-2024 роки; доплати до посадового окладу, як працівнику нагородженому знаком «Залізнична слава», за період 2022-2024 роки; заборгованості за час вимушеного простою за період 2022-2024 роки. Відмовити повністю в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні грошових сум. Протокольною ухвалою від 09 березня 2026 року задоволено клопотання про долучення доказів та заяву про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача Іщенко Ю.П. на позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» Килівник Р.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, запереченні (на відповідь на відзив). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 02 вересня 1982 року працювала на підприємстві відповідача, з 04 жовтня 2024 року на посаді чергового по району 2 Дніпровського центру управління рухом Центру управління рухом за переведенням з регіональної філії «Придніпровська залізниця». Наказом №1313/ОС від 19 травня 2025 року позивача з 22 травня 2025 року було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-12 копія трудової книжки). За час роботи на підприємстві [PERSON] була нагороджена знаками «Залізнична слава» трьох ступенів (а.с. 60-62 копії посвідчень). Як вбачається з наказу (розпорядження) про звільнення №1313/ОС від 19.05.2025 [PERSON] при звільненні АТ «Укрзалізниця» має виплатити: одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9. Колективного договору у розмірі 11 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років). Виплату матеріальної допомоги провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.) (а.с. 7 копія наказу). Проте відповідно до Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 22 травня 2025 року вказані у наказі про звільнення виплати не були нараховані та виплачені відповідачу (а.с. 17 копія повідомлення), також не було нараховані та відповідно виплачені недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2021-2025 роки, доплата до посадового окладу, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава», за період з квітня 2022 року по травень 2025 року. Представником позивача Іщенко Ю.П. 18, 20 та 22 серпня 2025 року були здійснені адвокатські запити щодо розміру нарахованих та виплачених сум при звільненні [PERSON] , в яких адвокат просила повідомити у разі виплати не всіх сум позивачу, передбачених Колективним договором та Галузевою угодою, причини невиплати (а.с. 13-15 копії адвокатських запитів). Відповідачем було надано відповідь на адвокатський запит № Ц-5-1.5-18/278н-25 від 23.06.2025, в якій повідомлено про те, що згідно із рішення АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64-2022 (зі змінами та доповненнями) додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Рішення щодо відновлення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у 2025 році, правлінням Товариства не приймалось. Таким чином, одноразова матеріальна допомога, відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2026 (із змінами та доповненнями), [PERSON] не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 16 копія відповіді). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17. Відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилається на те, що згідно із рішення АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64-2022 (зі змінами та доповненнями) додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Проте сторона позивача не погоджується з даним твердженням, посилаючись на те, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не має, будь-яких змін до колективного договору, наказу про звільнення не вносилося. Зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі з працівником, що звільняється у зв`язку з виходом на пенсію. Суд погоджується з доводами сторони позивача, вважаючи, що АТ «Укрзалізниця» повинно було провести зі звільненим працівником [PERSON] повний розрахунок, виплатити всі суми, що їй належать, у тому числі й ті, які були призупинені під час її роботи на підприємстві. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Щодо вимоги про стягнення матеріальну допомогу на оздоровлення. Як вбачається із матеріалів справи, Пунктом 3.1.16. Колективного договору на 2007-2015 роки Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (в редакції від 27.02.2024 відповідно до Постанови керівництва залізниці і Дорпрофсожу за № Н-32/10, П-15-16г), який є чинним станом на час виникнення спірних правових відносин, визначено, що при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1,35) для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року (а.с. 64-71). У редакції від 10.06.2021 відповідно до Постанови керівництва залізниці і Дорпрофсожу за № Н-32/10, П-24-64г, пунктом 3.1.16 Колективного договору на 2007-2015 роки Державного підприємства «Придніпровська залізниця» було визначено, що при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року (а.с. 149 копія постанови). У редакції від 20.01.2022 відповідно до Постанови керівництва залізниці і Дорпрофсожу за № Н-32/2, П-2-40г, пунктом 3.1.16 Колективного договору на 2007-2015 роки Державного підприємства «Придніпровська залізниця» було визначено, що при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1,31) для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року (а.с. 150 копія постанови). Згідно з Протоколом №Ц-54/31 Ком.т. від 14.03.2022 правлінням АТ «Укрзалізниця» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64-2022 (зі змінами та доповненнями) додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів призупинено (а.с. 153-155). У періоди з 2021 року по 2025 рік позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка на підставі заяв [PERSON] (а.с. 151, 152, 232, 233). Відповідно до копій табуляграм позивачу на підставі її заяв була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2021 рік 5 450,50 грн., 2022 рік 0,00 грн., 2023 рік 0,00 грн., 2024 рік 4 352,70 грн., 2025 рік 6 000,00 грн. (а.с. 18, 51, 59 копії табуляграм, а.с. 233 зв., 234 копії заяв). Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн. Посадовий оклад позивача становив 10 901,00 грн., відповідно 50% становить 5 450,50 грн., два прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року дорівнює 2 270,00 грн. * 2 = 4 540 грн. Таким чином, у 2021 році відповідачем було правильно нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня був встановлений на рівні 2 481 гривня. Посадовий оклад позивача становив 11 991,00 грн., відповідно 50% становить 5 995,50 грн., два прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року дорівнює 2 481,00 грн. * 2 * 1,31 = 6 500,22 грн. Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік мала бути нарахована та виплачена в розмірі 6 500,22 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня був встановлений на рівні 2 684 гривні. Посадовий оклад позивача становив 13 190,00 грн., відповідно 50% становить 6 595,00 грн., два прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року дорівнює 2 684,00 грн. * 2 * 1,31 = 7 032,08 грн. Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік мала бути нарахована та виплачена в розмірі 7 032,08 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня був встановлений на рівні 3 028 гривень. Посадовий оклад позивача становив 14 509,00 грн., відповідно 50% становить 7 254,50 грн., два прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством Україні на 01 січня (податкового) звітного року дорівнює 3 028,00 грн. * 2 * 1,35 = 8 175,60 грн. Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік мала бути нарахована та виплачена в розмірі 8 175,60 грн., а не в розмірі 4 352,70 грн. Розмір недоплаченої матеріальної допомоги становить 3 822,90 грн. Пунктом 2.2.10. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено: надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) (а.с. 72-76). Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня був встановлений на рівні 3 028 гривень. Посадовий оклад позивача становив 20 000,00 грн., відповідачем нарахована та сплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2025 рік у розмірі 6 000,0 грн. Відповідно розмір недоплаченої матеріальної допомоги становить 14 000 грн. З огляду на викладене вище, загальний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 31 355,20 грн. (6 500,22 грн. + 7 032,08 грн. + 3 822,90 грн. + 14 000,00 грн.). При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладене у відзиві та запереченні (на відповідь на відзив), вважаючи їх не обґрунтованими. Щодо вимоги про стягнення доплати до посадового окладу, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава». Пунктом 3.2.16 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки (із змінами і доповненнями) працівникам галузі, нагородженим знаком «Почесному залізничнику», «Золота відзнака АТ «Укрзалізниця», «Залізнична слава» трьох ступенів передбачено вводити доплату до тарифної ставки, посадового окладу в розмірі 10% (абзац 2 пункту 3.2.16 із змінами і доповненнями від 17.05.2022) (а.с. 77-92). Згідно пункту 2.2.2. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки із змінами та доповненнями визначено встановлювати доплати і надбавки працівникам апарату відповідно до Переліку (Додаток № 1), тобто 10 відсотків тарифної ставки (посадового окладу) (а.с. 72-76). Пунктом 3.1.31. Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки (з внесеними змінами та доповненнями) встановлено, що працівникам галузі, нагородженим знаком «Почесний залізничник», «Почесному залізничнику», «Золота відзнака АТ «Укрзалізниця», усіма ступенями знаку «Залізнична Слава», вводити доплату до тарифної ставки, посадового окладу в розмірі 10 відсотків (Постанова керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу від 21.09.2009, Постанова керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу від 14.09.2022 № Н-32/14, П-7-14г) (а.с. 64-71). Отже, позивач має прав на вказану доплату в розмірі 10 відсотків, оскільки нагороджена знаками «Залізнична слава» трьох ступенів. Проте з квітня 2022 року по дату звільнення відповідна доплата до посадового окладу позивача не здійснювалася. Відповідач, у свою чергу, не заперечує, що позивач має право на таку доплату, але знову посилається на правові підстави для зупинення вказаної доплати з огляду на воєнний стан у державі. Представником позивача у позовній заяві здійснено розрахунок вказаної доплати в розмірі 10 відсотків, даний розрахунок перевірений судом і суд вважає його вірним, проте у розрахунку за 2022 рік при складанні сум зроблено арифметичну помилку загальна сума за 2022 рік становить 10 791,90 грн., а не 11 242,43 грн. У період з квітня 2022 року по червень 2023 року позивач мала оклад 11 991,00 грн. Відповідно щомісячна доплата у вказаний період мала б становити 11 991,00 грн. * 10% = 1 199,10 грн. Тобто за період з квітня 2022 року по червень 2023 року доплата складе 17 986,50 грн. (1 199,10 грн. * 15 міс.). У період з липня 2023 року по березень 2024 року позивач мала оклад 13 190,00 грн. Відповідно щомісячна доплата у вказаний період мала б становити 13 190,00 грн. * 10% = 1 319,00 грн. Тобто за період з липня 2023 року по березень 2024 року доплата складе 11 871,00 грн. (1 319,00 грн. * 9 міс.). У період з квітня 2024 року по вересень 2024 року позивач мала оклад 14 509,00 грн. Відповідно щомісячна доплата у вказаний період мала б становити 14 509,00 грн. * 10% = 1 450,90 грн. Тобто за період з квітня 2024 року по вересень 2024 року доплата складе 8 705,40 грн. (1 450,90 грн. * 6 міс.). У період з жовтня 2024 року по травень 2025 року позивач мала оклад 20 000,00 грн. Відповідно щомісячна доплата у вказаний період мала б становити 20 000,00 грн. * 10% = 2 000,00 грн. Тобто за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року доплата складе 16 000,00 грн. (2 000,00 грн. * 8 міс.). Таким чином, загальний розмір доплати до посадового окладу, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава», за період з квітня 2022 року по травень 2025 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становитиме 54 562,90 грн. (17 986,50 грн. + 11 871,00 грн. + 8 705,40 грн. + 16 000,00 грн.). При цьому, суд також не приймає до уваги заперечення відповідача, викладене у відзиві та запереченні (на відповідь на відзив), вважаючи їх не обґрунтованими. Щодо вимоги про стягнення недоплаченої суми вимушеного простою. Пунктом 3.2.12. Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки (із змінами і доповненнями) визначено, що час вимушеного простою (зокрема, на діючих локомотивах на шляху прямування) з причин, що не залежать від працівника, оплачувати з розрахунку тарифної ставки, окладу (а.с. 77-92). Вказані положення Галузевої угоди кореспондуються також з колективним договором. Так пунктом 3.1.30. Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки (з внесеними змінами та доповненнями) передбачено, що оплачувати час вимушеного простою (зокрема, на діючих локомотивах на шляху прямування) з причин, що не залежать від працівника, необхідно з розрахунку тарифної ставки, окладу (а.с. 64-71). Проте, як вбачається з розрахунків заробітної плати оплату за час простою позивачу було проведено з розрахунку двох третин тарифної ставки (окладу). Відповідач знову не заперечує, що простій має оплачуватися з розрахунку тарифної ставки, окладу, проте посилається на правові підстави для зменшення суми вимушеного простою з огляду на воєнний стан у державі. Представником позивача у позовній заяві також здійснено розрахунок недоплаченої суми простою за період з 2022 по 2024 роки, даний розрахунок перевірений судом і суд вважає його вірним, але зауважує, що представником вірно визначена формула розрахунку, але при проведенні розрахунку зроблено арифметичні помилки. У 2022 році відповідачем не здійснено оплату позивачу часу вимушеного простою на загальну суму 1 366,79 грн. (а.с. 23, 24, 26, 27, 30, 31 копії табуляграм), виходячи з наступного: -за березень 2022 року різниця в недоплаті становить 392,74 грн. = 11 991,00 грн. (оклад) / 173 год. (відпрацьовані години) * 17 год. (простій) - 785,57 грн. (сплачено відповідачем), -за квітень 2022 року різниця в недоплаті становить 650,62 грн. = 11 991,00 грн. / 172 год. * 28 год. 1 30,40 грн., -за червень 2022 року різниця в недоплаті становить 137,81 грн. = 11 991,00 грн. /174 год. * 6 год. - 275,67 грн., -за липень 2022 року різниця в недоплаті становить 92,94 грн. = 11 991,00 грн. / 172 год. * 4 год. - 185,92 грн.), -за жовтень 2022 року різниця в недоплаті становить 69,71 грн. = 11 991,00 грн. / 172 год. * 3 год. - 139,44 грн.), -за листопад 2022 року різниця в недоплаті становить 22,97 грн. = 11 991,00 грн. / 174 год. * 1 год. - 45,94 грн.). У 2023 році відповідачем не здійснено оплату позивачу часу вимушеного простою на загальну суму 92,74 грн. (а.с. 34, 36, 39 копії табуляграм), виходячи з наступного: -за березень 2023 року різниця в недоплаті становить 22,08 грн. = 11 991,00 грн. / 181 год. * 1 год. - 44,17 грн.), -за травень 2023 року різниця в недоплаті становить 22,08 грн. = 11 991,00 грн. / 181 год. * 1 год. - 44,17 грн.), -за серпень 2023 року різниця в недоплаті становить 48,58 грн. = 13 190,00 грн. / 181 год. * 2 год. - 97,17 грн.). У 2024 році відповідачем не здійснено оплату позивачу часу вимушеного простою на загальну суму 1 506,40 грн. (а.с. 44-47 копії табуляграм), виходячи з наступного: -за січень 2023 року різниця в недоплаті становить 412,91 грн. = 13 190,00 грн. / 181 год. * 17 год. - 825,93 грн.), -за лютий 2023 року різниця в недоплаті становить 184,27 грн. = 13 190,00 грн. / 167 год. * 7 год. - 368,60 грн.), -березень 2023 року різниця в недоплаті становить 408,96 грн. = 13 190,00 грн. / 172 год. * 16 год. - 818,02 грн.), -квітень 2023 року різниця в недоплаті становить 500,26 грн. = 14 509,00 грн. / 174 год. * 18 год. 1 000,67 грн.). Таким чином, загальний розмір недоплаченої позивачу суми вимушеного простою має становити 2 965,93 грн. (1 366,79 грн. + 92,74 грн. + 1 506,40 грн.). Проте, з огляду на те, що позивач просить стягнути загальний розмір недоплаченої суми вимушеного простою в розмірі 2 956,57 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає саме ця сума, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог. При цьому, суд також не приймає до уваги заперечення відповідача, викладене у відзиві та запереченні (на відповідь на відзив), вважаючи їх не обґрунтованими. Щодо вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію. Пунктом 2.2.9. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено, що при звільненні працівників вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі, зокрема від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки. Працівникам, нагородженим за час роботи на залізничному транспорті знаком, зокрема «Залізнична слава» трьох ступенів, розмір зазначеної допомоги збільшується у 2 рази. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додатково матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі для жінок зі стажем понад 35 років в розмірі 5 середньомісячних заробітків. Також пунктом 3.2.21. Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі, зокрема від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додатково матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі для жінок зі стажем понад 35 років в розмірі 5 середньомісячних заробітків. Працівникам, нагородженим за час роботи на залізничному транспорті знаком, зокрема «Залізнична слава» трьох ступенів, розмір додаткової допомоги підвищується на 50 відсотків. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Представник позивача зауважує, що Галузеву угоду підписано, у тому числі Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, до складу якої входить первинна профспілкова організація підприємства, тобто перебуває у сфері впливу сторони, яка підписала угоду. Тому ця угода є обов`язковою до виконання сторонами на рівні підприємства. У статті 17 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що для працівників підприємств, виробництв, цехів, дільниць та інших підрозділів, які виконують роботи (надають послуги), не властиві основній діяльності галузі (підгалузі), умови оплати праці встановлюються в колективному договорі з дотриманням гарантій, визначених угодами тих галузей (підгалузей), до яких ці підрозділи належать за характером виробництва, та в актах чинного законодавства. Із викладеного випливає, що галузеві угоди є обов`язковими для всіх власників та уповноважених ними органів. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Суд вважає дане твердження вірним, проте зауважує, що при нарахуванні матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію сторона позивача не може одночасно застосовувати Колективний договір та Галузеву угоду, як це зроблено у позовній заяві при здійсненні розрахунку. Як вбачається з наказу (розпорядження) про звільнення №1313/ОС від 19.05.2025, відповідно до пункту 2.2.9. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки (із змінами та доповненнями), АТ «Укрзалізниця» має виплатити [PERSON] при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію одноразову матеріальну допомогу у розмірі 11 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років). Також у наказі зазначено, що виплату матеріальної допомоги підприємство має провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.) (а.с. 7 копія наказу). Станом на дату ухвалення рішення у справі виплата одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію проведена не була. Відповідач знову посилається на воєнний стан у державі та зауважує, що позивачу не було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги, а тому й права не порушені. Проте суд відхиляє дане заперечення з огляду на те, що відповідачем порушено статті 47 та 116 КЗпП України. Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100). Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Заробітна плата - це сума, нарахована працівнику за виконану роботу, тобто, до вирахування податків та інших утримань. Позивача було звільнено з посади 22 травня 2025 року, загальний розмір заробітної плати позивача за період з травня 2024 року по квітень 2025 року (а.с. 48-59) становить 405 267,11 грн.: 28 068,49 грн. + 27 283,50 грн. + 36 788,27 грн. + 28 385,11 грн. + 26 416,29 грн. + 27 801,11 грн. + 31 380,03 грн. + 34 480,45 грн. + 37 102,37 грн. + 20 292,17 грн. + 49 492,06 грн. + 57 777,26 грн. Відповідно середній заробіток за останні 12 місяців становитиме 405 267,11 грн. / 12 місяців = 33 772,26 грн. З огляду на невизначеність та не конкретизацію вимоги, суд вважає, що при визначені розміру матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію, необхідно застосувати пункт 2.2.9. Колективного договору. Відповідно одноразова матеріальна допомога відповідно до п. 2.2.9. Колективного договору становить: 33 772,26 грн. *3 *2 = 202 633,56 грн. Додаткова матеріальна допомога відповідно до п. 2.2.9. Колективного договору становить: 33 772,26 грн. *5 = 168 861,30 грн. Вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а позовні вимоги в частині стягнення додаткової матеріальної допомоги відповідно підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог представник позивача просить стягнути середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 23.05.2025 по 15.12.2025 у розмірі 184 208,64 грн. Згідно практики, викладеної в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як вбачається з Довідки №644 від 08.10.2025, долученої відповідачем, середньомісячний заробіток [PERSON] становить 32 581,15 грн., середньоденний 1 253,12 грн. (а.с. 183). Середній заробіток має бути розрахований за шість місяців за період з 23.05.2025 (наступний день після звільнення) по 22.11.2025. Кількість робочих днів у травні 2025 року становить 6 днів, у червні 2025 року 21 день, у липні 2025 року 23 дні, у серпні 2025 року 21 день, у вересні 2025 року 22 дні, у жовті 2025 року 23 дні, у листопаді 2025 року - 15 днів. Загалом 131 робочий день. Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2025 по 22.11.2025 становить 164 158,72 грн., виходячи з розрахунку 1 253,12 грн. * 131 робочий день. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково та стягнути середній заробіток за період з 23.05.2025 по 22.11.2025 у сумі 164 158,72 грн. Також представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат. Суд при розгляді даного питання вважає за необхідне виходити з наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19.07.2022 ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19.07.2022, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, до 19.07.2022 право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком. Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 233 КЗпП України). Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2 статті 233 КЗпП України)». Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023. Крім того, слід зауважити, що у своєму рішенні від 11.12.2025 у справі № 1-7/2024(337/24), провадження № 1-р/2025, Конституційний Суд України визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19.07.2022, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 справі № 1-7/2024(337/24), провадження № 1-р/2025, яким частину 1 статті 233 КЗпП України визнано неконституційною в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред`явленні позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 4 603,70 грн. (1% від суми, стягнутої за рішенням суду). Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в сумі 1 646,44 грн., сплаченого нею за ухвалою суду (а.с. 99), та судового збору в сумі 195,66 грн. (а.с. 241), сплаченого в зв`язку зі збільшенням позовних вимог, однак оскільки позов у цій частині підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1 641,60 грн. (164 158,72 грн. (сума боргу, стягнута судом) х 1 842,10 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 184 208,64 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial