Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 15.03.2024 року у загальному розмірі 16 500 доларів США. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15.03.2024 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 16 500 доларів США зі строком повернення коштів до 16.09.2024 року. Факт передачі коштів підтверджується письмовою розпискою за підписом сторін та свідка [PERSON] . З метою врегулювання спору позивач неодноразово після 15.09.2024 року звертався до [PERSON] з вимогами добровільного повернення коштів, які були проігноровані. Оскільки [PERSON] на даний час не виконав своїх зобов`язань, [PERSON] вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили задовольнити їх у повному обсязі, звертали увагу суду на технічну описку у розписці про отримання коштів і підтвердили, що насправді сумою позики є 16 500 доларів США, сума яка зазначена прописом, а не 165 000 доларів США. Відповідач у судове засідання не з`явився, у електронних звернення до суду заперечував позику коштів у [PERSON] , вказував про наявність інших правовідносин та інші суми отриманих коштів. За таких обставин, з огляду на позицію позивача та його представника, відсутність заяв та доказів поважності чергової неявки в судове засідання відповідача, суд вважає можливим проводити і завершити розгляд справи за відсутності останнього на підставі наявних у справі доказів. Таким чином, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, заслухавши позивача та представника позивача, судом встановлено наступне. Згідно письмової розписки від 15.03.2024 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в борг у розмірі 16 500 доларів США зі строком повернення коштів до 16.09.2024 року. При переданні коштів був присутній [PERSON] . Дана розписка містить особисті підписи [PERSON] та [PERSON] із зазначенням дати 15.03.2024 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦКУ на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, заперечуючи отримання коштів в позику [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на спростування факту оформлення розписки та особистого підпису у ній. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо), або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов`язання. З огляду на ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За розпискою про позику коштів [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 16 500 доларів США з остаточним строком повернення коштів до 16.09.2024 року. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту повернення [PERSON] коштів [PERSON] за наявною у останнього борговою розпискою. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Позивачем не ініційовано інших вимог окрім як повернення основної суми позики. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 16 500 доларів США підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40 000 грн. є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. У зв`язку з чим суд вважає правильним та доцільним стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved