Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму, в розмірі 1 212 471, 00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна: 1786840212101). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.08.2011 року, виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, на праві власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] лютого 2015 року Відповідач склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 261, яким належний йому будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , заповів [PERSON] . 15 березня 2019 року між Відповідачем (Дарувальник) та Позивачем (Обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Балтаксою І.В. за № 175, згідно з яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] зазначений об`єкт нерухомості. У лютому 2020 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було подано позовну заяву до [PERSON] (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина В`ячеславівна) про визнання договору дарування недійсним. У позові він просив визнати недійсним договір дарування № 175 від 15.03.2019 року, укладений між сторонами, та скасувати державну реєстрацію права власності. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року у задоволенні позовної заяви [PERSON] було відмовлено. Однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення суду першої інстанції від 12 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі: визнано недійсним договір дарування від 15.03.2019 року та скасовано реєстрацію права власності за Позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 30710794). Також із Позивача на користь Відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 4 624,40 грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року (справа № 204/1291/20) касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду - без змін. Після укладення договору дарування від 15.03.2019 року, з огляду на незадовільний стан будівлі, з метою покращення житлових умов Позивач здійснила ремонт житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок проведених робіт стан будинку значно поліпшився, а його вартість зросла. 01 квітня 2019 року між Позивачем та ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «ПРОМБУДМОНТАЖ» (код ЄДРПОУ 41925012) було укладено договір на виконання будівельно-монтажних робіт № 01/04/19 щодо Об`єкта. Згідно з п. 2.1 Договору, Підрядник зобов`язався виконати роботи згідно з Додатком № 1, а Замовник прийняти та оплатити їх. Роботи були виконані в повному обсязі, що підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт № 1 та № 2 від 04 січня 2021 року. Відповідно до цих актів: вартість виконаних робіт: 748 789,00 грн., вартість використаних матеріалів: 463 682,00 грн., загальна сума витрат: 1 212 471,00 грн. Позивач сплатила зазначені кошти в повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів (№ 3035 від квітня 2019 р., № 8691 від жовтня 2019 р., № 4045 від травня 2020 р. та № 3036 від січня 2021 р.), копії яких додаються до позовної заяви. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.08.2011 року, виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, на праві власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] лютого 2015 року Відповідачем було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. (реєстровий № 261), яким зазначене майно він заповів [PERSON] . 15 березня 2019 року між Відповідачем (Дарувальник) та Позивачем (Обдаровувана) було укладено договір дарування вказаного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Балтаксою І.В. за № 175. У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання даного договору дарування недійсним. Попри судові процеси, Відповідач весь цей час залишався і залишається зареєстрованим у спірному будинку. Рішенням суду першої інстанції від 12.02.2021 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову, проте постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.08.2021 року це рішення було скасовано, а позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності за [PERSON] задоволено в повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 29.11.2021 року зазначене рішення апеляційної інстанції залишено без змін. На сьогодні [PERSON] фактично не може реалізувати право власності шляхом державної реєстрації, оскільки в будинку проживає сім`я Позивача. У межах нової справи [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що після укладення договору дарування від 15.03.2019 року вона за власні кошти здійснила капітальний ремонт будинку для покращення житлових умов, залучивши ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «ПРОМБУДМОНТАЖ» за договором підряду від 01.04.2019 року. Загальна вартість робіт та матеріалів, згідно з актами приймання-передачі від 04.01.2021 року, склала 1 212 471,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями. Однак позиція щодо стягнення цих коштів з Відповідача та визнання за Позивачем права власності на будинок є безпідставною та алогічною. Позивач однозначно підтверджує, що вважала будинок своєю власністю і проводила ремонт виключно для власного комфорту, що нівелює будь-які претензії до Відповідача як до власника. Вимога про визнання права власності на об`єкт не містить належного правового обґрунтування відповідно до цивільного законодавства України та не підтверджена доказами, що суперечить вимогам ст. 76 та ст. 175 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав, вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (том 1 а.с. 55) на підставі договору дарування №175 від 15.03.2019 року. Проте, як вказує позивач та не заперечується відповідачем, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року по справі №204/1291/20 відмовлено у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна про визнання договору дарування недійсним. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року по справі № 204/1291/20 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , укладений 15 березня 2019 року між Позивачем та Відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І. В. за № 175. Скасовано реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою по [ADDRESS] за Позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 30710794), проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І. В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 45974207 від 15 березня 2019 року) на підставі договору дарування від 15 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І. В. за № 175. Відповідно до ч. 4, ч. 5 с. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, слід зазначити, що земельна ділянка, на якій розташовано будинок, за адресою [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON] , що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи. З моменту дарування домоволодіння (2019 року) позивачка почала поліпшувати домоволодіння за адресою: [ADDRESS] : виконувати ремонтні роботи будівельно-монтажні роботи по об`єкту, на підтвердження чого позивачем надано до суду, зокрема, квитанції до прибуткового ордеру (том 1 а.с. 31-44). 01 квітня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Будівельна група «ПРОМБУДМОНТАЖ» (підрядник) укладено договір №01/04/19 на виконання робіт, відповідно до якого підрядник зобов`язується виконувати власними або залученими силами та матеріалами ремонті, будівельно-монтажні роботи по об`єкту, в термін, передбачений договором. Замовник зобов`язується прийняти та оплати роботи, зазначені в договорі. Об`єкт житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні було допитано [PERSON] у якості свідка. Вона зазначила, що здійснювалися роботи по утепленню будинку, встановлювалися сковані решітки на балконі, плитка на стінах, на підлозі. Вкладено особисті кошти та позичено до 500 тис. грн. Ремонт проводився протягом 2 років. Платежі здійснювалися на розрахунковий рахунок. Вказала, що приватизувала землю, підготувала документацію. В судовому засіданні свідок [PERSON] , вказав, що він знайомий сім`ї позивача, сам будівельник і його запросили контролювати виконані роботи в домоволодінні. Ремонт проводився протягом 2 років. Ремонт робила бригада. [PERSON] за все платила. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення коштів у розмірі 300 000,00 грн., які було надано для проведення ремонту у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - повернуто позивачу, у зв`язку з повернення коштів. 04 січня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Будівельна група «ПРОМБУДМОНТАЖ» було підписано акт використаних матеріалів, відповідно до якого вказано, що виконавець використав свої матеріали для виконання робіт у відповідності до договору, а замовником прийнято у повному обсязі матеріали, використані для ремонту будинку замовника, на загальну суму 463 682,00 грн. Також, 04 січня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Будівельна група «ПРОМБУДМОНТАЖ» було підписано акт-прийому-передачі робіт №1, відповідно до якого виконавець виконав, а замовник прийняв у повному обсязі наступні роботи, на загальну суму 895 631,70 грн. Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року призначено по даній справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: Яка вартість виконаних будівельних робіт на об`єкті домоволодіння житлового будинку по [ADDRESS] , (реєстраційний номер нерухомого майна: 1786840212101) згідно договору №01/04/19 та Актом приймання-передачі робіт №1 від 04 січня 2021 року (а.с. 17-18) та Актом приймання-передачі робіт від 04 січня 2021 року (а.с. 15-16)? До суду було надано висновок експерта № 3450-24 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 09.06.2025 року, за яким встановлено, що вартість виконаних будівельних робіт на об`єкті домоволодіння житлового будинку по [ADDRESS] , (реєстраційний номер нерухомого майна: 1786840212101) згідно договору № 01/04/19 та Актом приймання-передачі робіт № 1 від 04 січня 2021 року (а.с. 17-18) та Актом приймання-передачі робіт від 04 січня 2021 року (а.с. 15-16) складає 1 184 337,2 грн. з ПДВ або - 986 947,67 грн без ПДВ, при цьому вартість ПДВ складає - 197 389,53 грн. В судовому засіданні надав пояснення експерт [PERSON] , який підтвердив свій висновок. Відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Під поліпшеннями слід розуміти такі витрати на майно, які мають корисний для речі характер, тобто покращують її властивості, в тому числі її якість, збільшують вартість майна (наприклад, здійснення поточного ремонту нерухомості). При цьому вимоги щодо відшкодування суми, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, мають бути заявлені до власника майна. Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з власника майна на користь добросовісного володільця, суд має виходити з суми, на яку збільшилася вартість квартири, а не з фактично понесених витрат на проведення ремонтних робіт. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (частина четверта статті 390 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Окрім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.». Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. До таких засобів, належать і висновки експертів. Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Згідно положень ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до чинного законодавства та судової практики вартість поліпшень, які були здійсненні добросовісним володільцем, визначається як сума, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, таким чином дана сума вираховується як різниця між ринковою вартістю майна, до проведення поліпшень, та ринковою вартістю майна, після проведення таких поліпшень, з вирахуванням поліпшень, що підлягають відокремленню без завдання шкоди такому майну. З огляду на що сума, на яку збільшилася вартість спірного майна після його поліпшення становить: 1 184 337,2 грн з ПДВ. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Постанові ВС від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13 суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Так, стороною Відповідача не було обґрунтовано неналежності проведеної експертизи, як доказу та можливої невідповідності експертизи вимогам чинного законодавства. Натомість, судом встановлено, що надана на підтвердження розміру поліпшення домоволодіння експертиза, відповідає вимогам чинного законодавства є повною та містить вичерпні відповіді на порушені питання. Клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи ні відповідачем, ні його представником не заявлялося. Враховуюче вищевикладене, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , суму на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, у розмірі 1 184 337, 20 грн. з урахуванням ПДВ. Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно на підставі проведених робіт із його поліпшення, слід зазначити наступне. Системний аналіз частини четвертої статті 390 ЦК України свідчить, що законодавець передбачив чіткий механізм захисту інтересів особи, яка поліпшила чуже майно: такий володілець має право або залишити собі відокремлювані поліпшення, або вимагати відшкодування вартості невідокремлюваних поліпшень чи суми, на яку збільшилася вартість майна. Важливо наголосити, що зазначена норма закону оперує виключно категоріями «відшкодування витрат» та «грошових розрахунків», проте жодним чином не передбачає можливості трансформації понесених витрат у право власності на об`єкт чи його частку. Набуття права власності є самостійним інститутом цивільного права, і здійснення ремонту чи реконструкції існуючого об`єкта не є законною підставою для виникнення речового права. Більше того, поліпшення майна, навіть якщо вони є істотними та значно підвищують ринкову вартість об`єкта, дають особі лише право на зобов`язальну вимогу (компенсацію), а не на речовий позов про визнання права власності. Задоволення таких вимог судом призвело б до грубого порушення принципу непорушності права власності титульного власника, оскільки фактично означало б примусове відчуження частини майна на користь особи, яка здійснила поліпшення, що не передбачено жодною нормою чинного законодавства. Враховуючи відсутність правовстановлюючих фактів для виникнення права власності, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. В порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 11843,37 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).

Outcome: partial