Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У лютому 2026 року [PERSON] через свого представника адвоката Клименка В.П., звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра через систему «Електронний суд» із заявою про встановлення факту смерті своєї матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в місті Луганську. В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що його мати, [PERSON] , була зареєстрована в м. Луганську. У зв`язку зі збройною агресією, у 2016 році вона перемістилася до м. Дніпра та була взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Влітку 2021 року мати вирішила тимчасово поїхати до м. Луганська, щоб відвідати родичів та побувати на могилі чоловіка. Однак, після початку повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, вона об`єктивно не змогла повернутися на підконтрольну уряду України територію. Згодом стан здоров`я матері значно погіршився через літній вік та хронічні хвороби. Оскільки вона потребувала постійного догляду, дружина заявника [PERSON] , була вимушена поїхати до м. Луганська для догляду за свекрухою. [INFO] [PERSON] померла в тимчасово окупованому м. Луганську. Похованням опікувалася дружина заявника. Заявник зазначає, що медичні довідки та свідоцтво про смерть, видані окупаційною владою на непідконтрольній території, не визнаються державою Україна та не можуть бути підставою для реєстрації смерті органами державної реєстрації актів цивільного стану у загальному порядку. Оскільки встановлення факту смерті матері необхідне заявнику для проведення державної реєстрації смерті та реалізації своїх цивільних і спадкових прав, він змушений звернутися до суду. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 24 лютого 2026 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд. Судом було витребувано у заявника для огляду оригінали документів, доданих до заяви. У судових засіданнях 03 березня 2026 року та 05 березня 2026 року заявник [PERSON] та його представник вимоги заяви підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Додатково заявником було долучено фотоматеріали, спільні фото із померлою за життя, а також фотографії [PERSON] , після смерті. Надати оригінали документів, які витребувались судом, заявник не зміг, так як за його словами вони залишилися на тимчасово окупованій території Крім того, 05 березня 2026 року суд задовольнив клопотання представника заявника та допитав самого заявника [PERSON] в якості свідка. Заявник під присягою повністю підтвердив обставини, викладені у заяві, розповів про обставини від`їзду матері до [PERSON] , перебіг її хвороби та обставини отримання звістки про її смерть від своєї дружини. Судом вживалися вичерпні заходи для допиту в якості свідка [PERSON] (дружини заявника), яка безпосередньо перебувала з померлою в останні дні її життя та організовувала поховання в м. Луганську. Однак, проведення допиту вказаного свідка в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду виявилося технічно неможливим через блокування українських сервісів зв`язку на тимчасово окупованій території та вкрай нестабільне інтернет-з`єднання, що унеможливило ідентифікацію особи та забезпечення безперервності процесуальної дії. Суд, ухвалив продовжити розгляд справи за наявними матеріалами та доказами, визнавши причини неможливості допиту свідка об`єктивними та такими, що не залежать від волі сторін. Представник заінтересованої особи Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти задоволення заяви суду не надав. Відповідно до частини 3 ст. 211 ЦПК України справа розглядається за відсутності представника заінтересованої особи. Суд, вислухавши пояснення заявника, його представника, дослідивши матеріали справи та всебічно оцінивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні юридичні факти. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що оригінали документів, які безпосередньо підтверджують факт настання смерті та проведення поховання [PERSON] на тимчасово окупованій території, знаходяться за місцем смерті особи у м. Луганську. У зв`язку з окупацією вказаного населеного пункту збройними формуваннями країни-агресора та відсутністю безпечного доступу до цієї території, заявник об`єктивно позбавлений можливості вилучити та надати суду оригінали вказаних документів. Досліджуючи питання спорідненості заявника із померлою [PERSON] , суд встановив наступне. Заявником не було надано суду оригіналу свідоцтва про його народження, проте на підтвердження родинних зв`язків надано копію свідоцтва про одруження батьків: [PERSON] та [PERSON] . Оцінюючи надані копії документів та копії паспортів заявника та його дружини, у яких містяться відмітки (відомості) про сімейний стан, суд приходить до висновку про наявність сталого родинного ланцюга. Відсутність оригіналів вказаних документів та свідоцтва про народження заявника обґрунтована останнім тим, що вказані документи залишилися за місцем постійного проживання сім`ї у м. Луганську, яке наразі є тимчасово окупованою територією, що унеможливлює їх фізичне вилучення та надання суду. Відповідно до частини 6 ст. 95 ЦПК України, суд враховує неможливість подання оригіналів з об`єктивних причин. В контексті ст. 317 ЦПК України та враховуючи надання заявником детальних свідчень під присягою, які не викликають сумніву, суд вважає родинний зв`язок між [PERSON] та померлою [PERSON] належним чином підтвердженим для цілей даного провадження. Суд наголошує, що надмірний формалізм у витребуванні оригіналів документів, які знаходяться в зоні окупації, призвів би до порушення права особи на доступ до суду та неможливості захисту прав, пов`язаних із фактом смерті близької особи Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07 листопада 2016 року № 480, [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території (м. Луганськ) та фактично проживала у м. Дніпрі. Як встановлено судом з пояснень заявника, влітку 2021 року його мати повернулася до м. Луганська, де згодом померла. На підтвердження факту смерті матері заявником надано суду наступні докази: -копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 грудня 2025 року органом, що функціонує на тимчасово окупованій території; -копію протоколу встановлення смерті особи від 17 грудня 2025 року; -копію договору-замовлення про надання ритуальних послуг, оформленого на ім`я дружини заявника [PERSON] ; -копію платіжного доручення № 546 від 18 грудня 2025 року про оплату ритуальних послуг; -фотоматеріали з місця поховання (могили) [PERSON] , на яких чітко візуалізується надгробна табличка з її прізвищем, ініціалами та датами народження і смерті. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи вказані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд критично, але з урахуванням особливостей міжнародного права, оцінює медичні документи та свідоцтво про смерть, видані на території м. Луганська окупаційною владою, оскільки вони не є офіційними документами в розумінні законодавства України. Проте, суд приймає до уваги сукупність інших непрямих доказів. Зокрема, наявність договору про надання ритуальних послуг та квитанції про їх оплату, оформлених на ім`я дружини заявника [PERSON] в дати, що безпосередньо слідують за датою ймовірної смерті, логічно підтверджують факт підготовки та проведення поховання. Фотофіксація місця поховання, на якій відображено могилу із зазначенням ідентифікуючих даних матері заявника, є належним доказом у справі, що підтверджує факт поховання відповідної особи. Такі фотоматеріали у сукупності з іншими доказами узгоджуються між собою та підтверджують обставини смерті. Крім того, покази заявника [PERSON] , надані ним під присягою свідка, були послідовними, логічними, узгоджувалися з письмовими матеріалами справи та не викликали у суду сумнівів у їх правдивості. Той факт, що суду не вдалося допитати свідка [PERSON] через технічні перешкоди, зумовлені окупацією частини території України, не може мати наслідком відмову в захисті прав заявника. Суд констатує, що вжив усіх залежних від нього процесуальних заходів для отримання цього доказу, однак тягар війни та окупації створює об`єктивні бар`єри. Неможливість допиту одного зі свідків у даному випадку повністю компенсується достатністю та взаємним зв`язком інших доказів. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає достовірно встановленим та доведеним факт того, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в місті Луганську. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з пунктом 5 частини 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», місто Луганськ визнано тимчасово окупованою територією. Згідно з частинами 1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я, або рішення суду про встановлення факту смерті особи. Оскільки смерть [PERSON] настала на тимчасово окупованій території, заявник об`єктивно позбавлений можливості отримати медичне свідоцтво про смерть встановленого українського зразка (форма № 106/о), що є єдиною підставою для позасудової реєстрації смерті. Тому звернення до суду є єдиним ефективним способом захисту його прав. Вирішуючи питання щодо оцінки документів, виданих на тимчасово окупованій території, суд виходить з наступного. Частинами 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» закріплено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Суд враховує міжнародно-правовий принцип, відомий як «намібійський виняток», сформульований у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року у справі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії». Згідно з цим принципом, документи, видані окупаційною владою, повинні братися судами до уваги, якщо їх ігнорування веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зокрема, недійсність актів окупаційної влади не може бути застосована до таких дій, як реєстрація народжень, смертей і шлюбів, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям такої території. Проте, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на необхідність дотримання балансу при оцінці таких доказів. Так, у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 220/1582/20 вказано, що рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на повному з`ясуванні обставин на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням інформації, яка міститься у документах, виданих установами самопроголошених утворень. Водночас, у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 707/1607/16-ц зазначено, що застосування «намібійського винятку» не означає, що факт смерті може підтверджуватися лише документами з непідконтрольної території. Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази. Розгляд таких справ повинен відбуватися за загальними правилами доказування. При оцінці доказів суд керується принципом «свободи доказування» у справах про встановлення фактів смерті на тимчасово окупованій території. Враховуючи постанову Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 759/17678/22, суд зазначає, що за неможливості отримання доказів у загальному порядку, суд може ґрунтувати своє рішення на копіях документів та показаннях свідків, якщо вони є достатніми для внутрішнього переконання суду. Фізичне перебування оригіналів паспортів та свідоцтв на тимчасово окупованій території є загальновідомою обставиною, яка не потребує окремого доказування в силу ст. 82 ЦПК України. Застосовуючи вказані правові позиції до обставин даної справи, суд констатує, що заявник виконав свій процесуальний обов`язок щодо доказування. Надані ним копія свідоцтва про смерть та протокол встановлення смерті, видані в окупації, суд не визнає як юридично дійсні офіційні документи держави Україна. Проте, суд приймає їх виключно як письмові докази, що містять інформацію медичного та фактичного характеру, які у нерозривній сукупності з іншими належними доказами поза розумним сумнівом підтверджують факт фізичної смерті [PERSON] саме [INFO] . Відмова у встановленні факту смерті особи за наявності такої сукупності доказів становила б непропорційне втручання держави у реалізацію приватних прав заявника та призвела б до порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушила б базове право кожної людини на визнання її правового статусу, в тому числі констатацію завершення цивільної правоздатності внаслідок смерті. Встановлення даного юридичного факту має для заявника безпосереднє юридичне значення, оскільки дозволить йому отримати свідоцтво про смерть державного зразка України та реалізувати права, пов`язані з відкриттям спадщини. Спір про право в даному провадженні відсутній. Враховуючи викладене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає, що відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», заявники у справах за заявами про встановлення факту народження або смерті, поданих у зв`язку із воєнним станом, збройною агресією чи тимчасовою окупацією території України, звільняються від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved