Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

03.06.2025 до Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «33-й канал» про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є директором Вінницького ліцею №4 з 12.03.2022. 29.05.2024 в газеті «33-й канал» видання №23 (1700) було опубліковано статтю «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі» на першій сторінці та третій сторінці видання розміщено матеріали «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?». Аналогічні матеріали також було розміщено в мережі Інтернет на сайті газети «33-й канал». Підставою опублікування даних матеріалів в газеті «33-й канал» видання №23 (1700) та на сайті газети стало неправдиве надання інформації [PERSON] .Вказані вище висловлювання відповідача про позивача містять недостовірну інформацію, є негативними по відношенню до позивача, оскільки створюють у стороннього об`єктивного спостерігача про позивача негативний образ, впливають на зниження цінності особи позивача в очах суспільства. Просить суд: 1) Визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до її честі, гідності та ділової репутації інформацію, поширену [PERSON] та опубліковану в газеті «33-й канал» видання №23 (1700) та на сайті газети «33-й канал» під назвою «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі» на першій сторінці та третій сторінці видання розміщено матеріали «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?», а саме інформація: «Є підозра, що у заклад набирають тих, хто хоче уникнути мобілізації»; «У березні 2022-го Важова стала директоркою ліцею №4. І прийняла на посаду вчителя фізкультури на 0,5 ставки тренера з фітнес-клубу (кажуть, що він тренер її та доньок). А коли була оприлюднена інформація, що вчителі закладів освіти, які мають не менше 0,75 ставки, не підлягають мобілізації, цього тренера було переведено на 18 годин (повна ставка)»; «На мою думку, на кафедрі фізкультури і у закладі в цілому відпрацьована схема по «допомозі» чоловікам, які уникають мобілізації, - за рахунок скорочення і звільнення педагогів жінок. У 2022-му році вчителем із захисту Вітчизни прийняли нову людину. Новопризначений виявився колаборантом, який умисно поширював у соцмережі матеріали антиукраїнського спрямування.» 2)Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «33-й канал» протягом 10 днів з дня вступу рішення в законну силу спростувати недостовірну інформацію шляхом її видалення по тексту: «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі», «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?» з веб-сайту та опублікувати на веб сайті спростування наступного змісту, а саме про те, що інформація «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі», «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?», є недостовірною та не відповідає дійсності. 3) Зобов`язати [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «33-й канал» протягом 10 днів з дня вступу рішення в законну силу спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування в газеті «33-й канал», а саме про те, що інформація, яка була розміщена 29.05.2024 в газеті «33-й канал» видання №23 (1700) «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі», «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?», є недостовірною та не відповідає дійсності. 4) Стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 04.09.2025 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Вказує, що її вислови в публікації не є фактичним твердженням, а є оціночним судженням, які не можуть бути предметом судового захисту. Щодо стягнення моральної шкоди зазначила, що позивачкою не доведено порушення публікацією її особистих немайнових прав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач 1, представник відповідача-1 заперечили проти задоволення позову у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача-2 заперечила проти задоволення позову у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, вислухавши представників сторін приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно з наказом №28-к від 15.02.2022 Департаменту освіту Вінницької міської ради «Про призначення на посаду директора комунального закладу «Вінницький ліцей №4 ім. Д. І. Менделєєва», [PERSON] призначено на посаду директора комунального закладу «Вінницький ліцей №4 ім. Д. І. Менделєєва», на умовах контракту. (а.с. 26) Відповідно до копії газети «33-й канал» видання №23 (1700) від 29.05.2024, опубліковано статтю «Директор взяла свого фітнес тренера на роботу, щоб «відмазати» від мобілізації, - повідомили читачі» на першій сторінці та третій сторінці видання розміщено матеріали «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?». (а.с.38-зворот,39) Як вбачається з роздруківки з сайту газети «33-й канал», 29.05.2024 опубліковано статтю «Чи ховає ухилянтів у ліцеї його директор, чому у ліцеї №4 за останні два роки звільнились багато працівників, а прийшли на роботу чоловіки призовного віку та отримали бронь?». (а.с. 40-46) Щодо позовних вимог до [PERSON] . Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (статті 297 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, яке може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, - у статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У п.21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. [PERSON] призначена на посаду директора Вінницького ліцею № 4 наказом департаменту освіти Вінницької міської ради 15.02.2022. Мета професійної діяльності директора закладу загальної середньої освіти полягає в здійсненні безпосереднього управління закладом і відповідальності за освітню, фінансово-господарську та інші види діяльності закладу освіти. Директор є представником закладу освіти у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами і діє без довіреності в межах повноважень, передбачених законом та установчими документами закладу освіти. Таким чином, позивач, будучи директором школи, є публічною особою, а тому свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою, як з боку пересічних громадян, ЗМІ та інших осіб. Інформація, поширена відповідачем [PERSON] , яку позивач просить визнати недостовірною, стосується її професійної діяльності. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №761/32924/19-ц відзначає, що, для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Питання мобілізації та уникнення від мобілізації осіб чоловічого статті є резонансним під час воєнного стану країни, адже становить суспільний інтерес населення. З наведеного вище вбачається, що інформація, поширена відповідачем, яку позивач просить визнати недостовірною, стосується її професійної діяльності, є оціночним судженням певних обставин, критикою, висловлена не в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Крім того, такі слова в оспорюваній публікації як «є підозра», «кажуть, що він тренер», «на мою думку» - свідчать про оціночні судження відповідача [PERSON] . Також, позивач скористалася правом надання свого коментаря у публікації, що не позбавляє її в подальшому звернутися із додатковим роз`ясненням спірної теми у друкованому ЗМІ. Тобто, твердження позивача про недостовірність поширеної відповідачкою стосовно неї інформації та що ця інформація є фактичним твердженням не відповідає дійсності, оскільки відповідачкою не було поширено інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідачки, яке, в свою чергу, містить певні вислови щодо особи позивача і її дій. З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача. При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є брутальними. Разом з тим, будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем надано не було та в матеріалах справи відсутні. Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «33-й канал». Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Пунктом 2 частини третьої статті 26 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" передбачено, що журналіст зобов`язаний подавати для публікації об`єктивну і достовірну інформацію. Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов`язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Відповідно до Листа № 380/6/5-2 від 29.01.2003 державного комітету інформаційної політики, телебачення та радіомовлення, - функції редакції, як видавця ЗМІ, може здійснювати засновник ЗМІ. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, - якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. В судовому засіданні під час огляду оригіналу газети «33-й канал» № 23 (1700) від 29 травня 2024 року встановлено наступні обставини: на останній шпальті вказаної газети міститься: «Засновники: Вінницька обласна Асоціація редакторів, ВОГО «Центр захисту журналістів». Віддруковано у друкарні ТОВ «Регіна ЛТД». Звертаємо увагу, що ТОВ «Регіна ЛТД» не відповідає за текстовий зміст газети». Отже, функцію редакції газети «33-й канал» здійснюють засновники Вінницька обласна Асоціація редакторів та Вінницька обласна громадська організація «Центр захисту журналістів», що є відкритою інформацією. Згідно постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, - визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Відповідно до п. 50 постанови Верховного Суду від 04.12.2024 року у справі № 296/6156/22, - у разі якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено, суд відмовляє у позові з цих підстав. У такому випадку достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Редакція газети «33-й канал» слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed