Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення помилково виплачених коштів в загальному розмірі 60537,31 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем [PERSON] існував спір за позовом останнього до неї про стягнення боргу за договорами позики від 13 січня 2020 року та від 21 січня 2020 року (справа №127/233/22). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2022 року позов задоволено та стягнуто з неї на користь відповідача [PERSON] 45000,00 грн основного боргу, 1705,07 грн 3% річних, 4050,00 грн інфляційних втрат, всього 50755,07 грн. На підставі зазначено рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання (виконавче провадження №69878764). Водночас, позивачка зазначає, що нею в період часу з 27 січня 2020 року по 14 січня 2022 року на карти № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] на ім`я одержувача [PERSON] здійсненні перерахування коштів в загальній сумі 60537,31 грн, а саме: в період з 27 січня 2020 року по 03 квітня 2020 року на картку № [NUMBER] в сумі 25440,12 грн, з 13 квітня 2020 року по 25 жовтня 2021 року на картку № [NUMBER] в сумі 32524,32 грн., з 10 листопада 2021 року по 14 січня 2022 року на картку № [NUMBER] в сумі 2572,87 грн, що підтверджується довідкою АТ «Приватбанк» від 28 березня 2025 року. Позивач вказує, що під час розгляду вищевказаної справи вказані перекази коштів судом не були враховані через відсутності відомостей про отримувача коштів та не зазначення в графі призначення платежу про те, що кошти були перераховані в рахунок погашення боргу до боргових розписок від 13 січня 2020 року та від 21 січня 2020 року. Разом з тим, для перерахування коштів відповідачу не було правових підстав та жодної домовленості, а тому кошти в розмірі 60537,31 грн набуті відповідачем безпідставно, а тому підлягають поверненню позивачці на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України. Вона зверталась до відповідача з усною вимогою про повернення вказаних коштів, однак останній відмовився їх повертати. За викладених обставин позивач просить стягнути з відповідача помилково виплачені кошти в розмірі 60537,31 грн, а також судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2025 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Користуючись своїм правом відповідач [PERSON] через систему «Електронний суд» надав відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи тим, що зазначені позивачкою кошти були перераховані не помилково, а в рахунок часткової оплати боргу перед відповідачем, який утворився внаслідок неодноразового отримання позивачкою грошових коштів у сумах від 2000,00 до 3000,00 грн, що надавалися останній без оформлення розписок. Вказані обставини також підтверджуються довідкою АТ «ПриватБанк» від 28 березня 2025 року, з якої вбачається, що позивачка перераховувала відповідачу кошти невеликими сумами, співрозмірними тим, які, за її ж твердженням, вона отримувала без оформлення розписок. Відповідач зазначає, що жодної претензії щодо повернення коштів не отримував, а заходів досудового врегулювання спору позивачкою вжито не було. Також позивачка не зверталася до банківської установи з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів. Крім того, позивачкою було здійснено 45 платежів на користь відповідача в період з 27 січня 2020 року по 14 січня 2022 року, що ставить під сумнів твердження про їх помилковість. Відповідач також зазначає, що позивачка намагається ввести суд в оману, оскільки під час розгляду справи № 127/233/22 вона стверджувала, що спірні кошти були перераховані в рахунок погашення боргу перед відповідачем, тоді як у межах даного провадження зазначає, що вони є помилково сплаченими. Крім того, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2022 року набрало законної сили, позивачкою не оскаржене та перебуває на виконанні. Отже, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що кошти були перераховані помилково, а також не обґрунтовано підстав, з яких відповідні перекази можуть вважатися помилковими. Також вказує, що твердження позивачки про відсутність правової підстави спростовуються її поясненнями в справі №127/233/22 згідно яких вона вказує, що крім коштів, отриманих на підставі розписок, отримувала кошти у позику у сумах 2000-3000 грн, та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2022 року в справі №127/233/22. Також відповідач просить застосувати строки позовної давності до даних правовідносин. Позивач право подання відповіді на відзив не скористалась. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року (із занесенням до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) задоволено клопотання представника позивача та витребувано з архіву суду справу №127/233/22. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Гуменюк Н. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. При цьому звертали увагу, що рішення суду від 07 липня 2022 року виконане, а виконавче провадження закінчене, а про помилковість перерахування позивачкою коштів, які є предметом цього судового розгляду, позивачу стало відомо після ухвалення рішення суду 07 липня 2022 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав заяву в якій просив розгляд справи провести у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2022 року у справі №127/233/22 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 50755,07 грн., з яких: 45000,00 грн основного боргу, 1705,07 грн 3% річних та 4050,00 грн інфляційні витрати, а також судом вирішено питання розподілу судових витрат. Дане рішення перебувало на примусовому виконання (ВП 69878764) та постановою від 11 листопада 2025 року виконавче провадження закінчене у зв`язку з повним виконанням. Як слідує з цього рішення, а також матеріалів справи №127/233/22 стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 50755,07 грн здійснювалось на підставі розписок від 13 січня 2020 року та 21 січня 2020 року. Разом з тим, судом при ухвалені рішення не були враховані платежі здійсненні [PERSON] на картку № [NUMBER] та № [NUMBER] за період з 01 січня 2020 року по 24 лютого 2022 року, оскільки із довідки АТ КБ «Приватбанк» від 10 березня 2022 року за №4LV5S21V8E9QPNO0 не можливо було ідентифікувати особу отримувача зазначених коштів та мету їх призначення. З довідки АТ КБ «Приватбанк» №4QO88DNHQRE2IR56 від 28 березня 2025 року слідує, що [PERSON] за період з 27 січня 2020 року по 14 січня 2022 року здійснила платежі в ТСО на ім`я одержувача [PERSON] в загальній сумі 60537,31 грн, а саме: з 27 січня 2020 року по 3 квітня 2020 року на картку № [NUMBER] в сумі 25440,12 грн, з 13 квітня 2020 року по 25 жовтня 2021 року на картку № [NUMBER] в сумі 32524,32 грн, з 10 листопада 2021 року по 14 січня 2022 року на картку № [NUMBER] в сумі 2572,87 грн. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19. Згідно із ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 виснувала, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19; від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18; від 1 квітня 2019 року у справі №904/2444/18. Сутність зобов`язання із набуття майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення (постанови Верховного Суду: від 8 вересня 2021 року у справі №201/6498/20; від 8 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18; від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18; від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 1 червня 2021 у справі №916/2478/20, від 4 травня 2022 року у справі №903/359/21, від 5 жовтня 2022 року у справі №904/4046/20). Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 7 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18),від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). У даній справі, що розглядається судом, позивач просить стягнути спірну суму як безпідставно набуте майно на підставі статті 1212 ЦК України. Предметом доведення сторонами та перевірки судом у цій справі є встановлення обставин щодо отримання відповідачем спірних коштів та щодо наявності чи відсутності підстав для збереження цих коштів відповідачем у себе. Як зазначено вище, між сторонами у справі були наявні договірні правовідносини, які виникли на підставі договорів позики (розписки від 13 січня 2020 року та від 21 січня 2020 року). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2022 року у справі №127/233/22 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 50755,07 грн. Наразі вказане рішення виконане та позивачка перерахувала кошти в рахунок погашення заборгованості відповідно до цього рішення суду. З довідки АТ КБ «Приватбанк» №4QO88DNHQRE2IR56 від 28 березня 2025 року слідує, що [PERSON] за період з 27 січня 2020 року по 14 січня 2022 здійснила платежі в ТСО на ім`я одержувача [PERSON] в загальній сумі 60537,31 грн. Позивачка зазначає, що вказані кошти вона перераховувала на рахунок відповідача в рахунок погашення заборгованості за розписками від 13 січня 2020 року та 21 січня 2020 року. Однак під час ухвалення вищезазначеного судового рішення ці платежі не були враховані судом у зв`язку з відсутністю відомостей про отримувача коштів та призначення платежу, відповідно і відсутня підстава для їх отримання [PERSON] . Факт отримання коштів відповідачем [PERSON] останній не заперечує. Водночас, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що вказані кошти були перераховані в рахунок погашення інших заборгованостей позивачки. Проте жодних доказів, які підтверджували наявність існування між ними договірних відносин та заборгованості позивачки відповідач не надає. Щодо посилання відповідача на пояснення [PERSON] щодо неодноразових позик в справі №127/233/22, які викладені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2022 року по цій справі, то суд звертає увагу, що вказані обставини суд при ухвалені рішення по цій справі не встановлював та не надавав їм оцінки, а тому суд не бере їх до уваги. При цьому суд зауважує, що жодних обставин про існування між сторонами інших договірних відносин і про перерахування коштів на їх виконання судом не встановлено. Водночас суд повторно звертає увагу, що рішення суду по справі №127/233/22 виконане в повному обсязі. Інших доводів відповідачем не наведено та жодного доказу на обґрунтування своїх вимог не надано. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд дійшов висновку, що у даній справі доведеною є обставина отримання відповідачем спірних грошових коштів без достатньої правової підстави, а тому кошти підлягають поверненню відповідно до вимог статті 1212 ЦК України. Щодо застосування строків позовної давності, про які зазначає відповідач, то слід зазначити, що відповідно до п.12 розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України введено карантин, який надалі продовжувався та діяв до 24 год. 30 червня 2023 року. Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, зупиняються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на даний час. Тобто, враховуючи вищевикладене, строки, визначені, у т.ч. ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину та зупинені на строк дії воєнного стану, а тому пред`явлення 04 липня 2025 року позову про стягнення коштів відбулося з дотриманням строку позовної давності. Отже з відповідача підлягає стягненню 60 537,31 грн як коштів набутих без достатньої підстави. Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1211,20 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved