Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») через систему «Електронний суд» звернулось до суду з даним позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором №22.06.2025-100000487 від 22.06.2025р. у розмірі 43566,62 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що згідно даного кредитного договору (оферти), підписаного [PERSON] у електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, товариство надало відповідачу кредит у сумі 11000,00 грн, строком на 140 днів, датою повернення 08.11.2025р., зі сплатою відповідних процентів та комісії. Також між сторонами в тій же електронній формі було укладено додатковий договір, за умовами якого позичальнику збільшено суму кредиту до 15400,00 грн. Позивач виконав взяті зобов`язання, перерахувавши позичальнику обумовлену суму кредиту. Однак, відповідач свої договірні зобов`язання по поверненню кредиту належним чином та своєчасно не виконав, здійснивши лише часткову оплату на суму 2699,38 грн, у зв`язку з чим станом на дату подання заяви у нього утворилась заборгованість у розмірі 43566,62 грн, що складається з боргу по тілу кредиту 15400,00 грн, боргу по процентах 19316,00 грн, боргу по комісії за надання кредиту 1480,62 грн, боргу по неустойці 7370,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Позивачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 05 лютого 2026 року було направлено в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до його електронного кабінету (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але той інших заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подав. При цьому, суд зважує на те, що позивач у п.3 прохальної частини позову просив розглядати справу саме в такому порядку та без його участі, а приписи ст.274 ЦПК України не містять обмежень для вирішення даної категорії справ у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 05 лютого 2026 року було надіслано за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причин повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи), однак той відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подав. Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ст.526, 530, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). За приписами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства). Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» і [PERSON] було укладено кредитний договір №22.06.2025-100000487 (інформаційне повідомлення позичальника, заявка кредитного договору, пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору). За умовами даного договору товариство зобов`язувалося надати позичальнику кредит у сумі 11000,00 грн шляхом перерахування на реквізити електронного платіжного засобу споживача 5168-74ХХ-ХХХХ-8495, строком на 140 днів з дати його надання, дата надання/видачі кредиту 22.06.2025р., дата повернення (виплати) кредиту 08.11.2025р.; комісія за надання кредиту 15% від суми кредиту й дорівнює 1650,00 грн; процентна ставка фіксована незмінна 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; денна процентна ставка 0,82%; неустойка 110,00 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від його суми; розмір процентів за ст.625 ЦК України становить 365% річних; період, розмір та порядок сплати кредитних платежів наведено в графіку платежів. Також 08 липня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» і [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №22.06.2025-100000487 (примірна пропозиція про укладення додаткового договору до кредитного договору (оферта), примірна відповідь кредитодавця про прийняття пропозиції (акцепт) про укладення додаткового договору до кредитного договору). За умовами даної додаткової угоди сторони довились збільшити суму кредиту до 15400,00 грн, яка складається з усіх траншів (частин суми кредиту), зазначених в договорі (1 транш) та в додаткових договорах (чергові транші); товариство зобов`язувалося надати позичальнику 2-й транш кредиту в сумі 4400,00 грн шляхом перерахування на реквізити електронного платіжного засобу споживача 5168-74ХХ-ХХХХ-8495, строком на 124 днів з дати його надання, дата надання/видачі кредиту 08.07.2025р.; комісія за надання кредиту 15% від суми кредиту (2 траншу) й дорівнює 660,00 грн; денна процентна ставка 0,77%; період, розмір та порядок сплати кредитних платежів наведено в графіку платежів. Аналогічна інформація щодо умов кредитування міститься й у підписаних сторонами Паспортах споживчого кредиту. Оскільки вказаний кредитний договір з додатковою угодою зафіксовані в кількох документах, створені в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинені в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника кредитодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника (Е849, К528), особу якого було ідентифіковано й верифіковано, з огляду на їх неоспорювання відповідачем, письмова форма даних правочинів дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному кредитному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він у силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, якау цій категорії справ є незмінною. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Споживчий центр» зазначені свої зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою виконало належним чином, надавши [PERSON] можливість користуватися обумовленою сумою фінансових ресурсів, що підтверджується довідками ТОВ «УПР» від 21.01.2026р. про переказ у системі «іРау.uа» 22.06.2025р. та 08.07.2025р. за ТОВ «Споживчий центр» коштів у сумі 11000,00 грн і 4400,00 грн (призначення - видача за договором кредиту №22.06.2025-100000487) на банківську платіжну картку № [NUMBER] , що була повідомлена позичальником у кредитному договорі. Натомість, [PERSON] свої договірні зобов`язання виконувала неналежним чином і несвоєчасно, кредит, комісію за його надання і проценти за користування кредитом у відповідності до умов договору та графіку платежів у повному обсязі не сплатила, здійснивши лише часткову оплату на суму 2699,38 грн, у зв`язку з чим їй було нараховано штрафні санкції. Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Споживчий центр» по кредитному договору №22.06.2025-100000487 від 22.06.2025р. станом на 09.01.2026р. складає 43566,62 грн, з яких: основний борг 15400,00 грн, відсотки за користування кредитом за період з 22.06.2025р. по 08.11.2025р. 19316,00 грн, проценти за ст.625 ЦК України 0,00 грн, комісія за надання кредиту 1480,62 грн, штрафи 7370,00 грн, що відповідачем не спростовано, зокрема й шляхом надання інших своїх контрозрахунків. Право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, яка є складовою частиною загальних витрат за споживчим кредитом, передбачене п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8, ч.1 ст.11, ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції з 10 червня 2017 року), Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 (Правила про споживчий кредит), і з такою умовою договору позичальник погодився. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 13.07.2022р. у справі №496/3134/19. Суд вважає правомірним нарахування ТОВ «Споживчий центр» [PERSON] відсотків за користування кредитом саме у межах встановленого та погодженого сторонами строку дії договору до 08.11.2025р., ці відсотки не є процентами, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України), що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 05.04.2023р. у справі №910/4518/16. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання несправедливими умов укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки нараховані у межах строку кредитування відсотки, які перевищують тіло кредиту і з яким позичальник погоджувався, підписуючи договір, не відносяться до сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації в розумінні положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Прикметно, що величина встановленої у кредитному договорі та застосованої при нарахуванні відсотків денної процентної ставки в 0,82%, 0,77% і на її основі фіксованої процентної ставки 1,0% у день не перевищує її максимального розміру, передбаченого ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (1%). Чинне ж законодавство не наділяє суд повноваженнями зменшувати суми процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язаний сплатити відповідно до умов кредитного договору. Водночас суд не погоджується з вимогою позивача про стягнення з відповідача такої складової кредитної заборгованості як неустойка в розмірі 7370,00 грн, оскільки п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, оскільки означена неустойка була нарахована відповідачу за прострочення виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним 22.06.2025р., тобто після 24 лютого 2022 року, коли Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні було введено воєнний стан, який триває і донині, то ця неустойка підлягає списанню кредитодавцем і не може бути стягнута з позичальника. Натомість не є слушними посилання ТОВ «Споживчий центр» у позові на п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» як підставу для можливості нарахування неустойки за прострочення виконання зобов`язань, оскільки згідно з ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. [PERSON] усупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання нею своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог кредитодавця, зокрема й щодо укладення кредитного договору та отримання кредиту, а відсутність у неї коштів не може бути підставою для звільнення її від погашення кредитної заборгованості. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню в сумі 36196,62 грн (43566,62 7370,00), з яких: борг по тілу кредиту 15400,00 грн, борг по процентах за користування кредитом 19316,00 грн, борг по комісії за надання кредиту 1480,62 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 2212,01 грн (36196,62 : 43566,62 х 2662,40). На підставі викладеного,

Outcome: partial