Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, що стягуються на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 2017 по 2023 рік. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З серпня 2023 року шлюбні відносини між сторонами були припинені. Судовим наказом Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2023 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 01 листопада 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивач стверджує, що на даний час у нього змінився матеріальний стан. Вказав, що він є військовослужбовцем. За період перебування на військовій службі його стан здоров`я значно погіршився, він неодноразово проходив лікування у зв`язку з загостренням хвороб, що вимагає значних витрат. Зазначив, що він проживає у приватному будинку та витрачає кошти на оплату комунальних послуг, придбання газу та дров для опалення. Крім того, наразі на його утриманні перебуває мати, яка є пенсіонеркою та отримує мінімальну пенсію за віком. В зв`язку з викладеним, просив зменшити розмір аліментів на утримання дітей, що стягуються з нього рішенням суду. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2025 року справу передано за територіальною підсудністю на розгляд Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року закрито підготовче провадження по справі. Справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги. Вказав, що в прохальній частині позовної заяви міститься описка щодо частки, на яку позивач просить зменшити розмір аліментів. Просив зменшити розмір аліментів на утримання дітей позивача з 1/3 частини до 1/4 частини, про що надав відповідну заяву. Позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у ній. Вказав, що суми витрат, понесених позивачем на лікування підтвердити неможливо, оскільки квитанції таких не збереглися. Також зазначив, що позивач наразі у шлюбі не перебуває. Представник відповідачки у судовому засіданні та наданих суду письмових поясненнях проти задоволення позову заперечував. Вказав, що доказів на предмет зміни майнового стану позивача суду не надано та матеріали справи таких не містять. Докази понесення витрат на лікування відсутні, також і відсутні докази перебування на утриманні позивача його матері. Враховуючи викладене просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також представник відповідачки просив стягнути з позивача на користь його довірительки понесені витрати на правничу допомогу у сумі 4000 грн. Відповідачка підтримала позицію свого представника та просила у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається із свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 01 листопада 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження по виконанню судового наказу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей. Стаття 52 Конституції України передбачає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного із батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на користь кого вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно зі статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами статті 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, [PERSON] вказував на те, що його матеріальний стан змінився, а саме: він витрачає кошти на своє лікування, сплачує комунальні послуги та утримує свою матір, яка отримує мінімальну пенсію за віком. На підтвердження заявлених позовних вимог, а саме зміни матеріального стану, позивачем надано довідку про доходи, виписку з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №0190423 КНП «МКЛ» №6 ДМР, виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2265/147 від 28 лютого 2025 року КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної Ради, виписний епікриз з історії хвороби терапевтичного відділення №2824/551, виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Куяльницької сільської ради» від 14 квітня 2025 року. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відносно платника аліментів враховується також зміна складу осіб, які зобов`язані за законом надавати утримування. Погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів враховується судом як підстав для зміни розміру аліментів. Однак, надані позивачем докази не свідчать про погіршення його матеріального становища. Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем, що підтверджується довідкою командира військової частини від 04 березня 2025 року №1611. Відповідно до довідка про доходи позивач отримує грошове забезпечення за проходження військової служби у військовій частині. З оглянутих судом виписних епікризів не встановлено, що позивач є непрацездатним чи обмежено працездатним у зв`язку з чим не може працювати та отримувати заробіток. Доказів звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з наявними у нього захворюваннями, матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що на його утриманні перебуває мати, яка є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком суд оцінює критично, оскільки, як вже зазначалось вище, доказів, які б підтверджували факт призначення його опікуном чи доглядальником за матір`ю, або реальне здійснення такого догляду, суду не надано. Посилання позивача щодо наявності у нього витрат на комунальні платежі не є обставинами, які вказують на зміни у матеріальному стані позивача у розумінні частини першої статті 192 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів, про що неодноразового наголошував Верховний Суд, зокрема у постановах від 11 березня 2020 у справі № 759/10277/18, від 16 червня 2021 року, справа № 643/11949/19. У зв`язкуз вищенаведеним,суд приходитьдо переконання, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану та стану здоров`я. Без доведення погіршення майнового стану та стану здоров`я позивача, зменшення розміру аліментів не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. В матеріалах справи відсутні докази зміни матеріального стану позивача, які б свідчили про реальну його неможливість сплачувати аліменти у визначеному судовим наказом розмірі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Положеннями ст.59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» закріплено перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України ). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу. 3) розподіл судових витрат (ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ч.2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В судовому засіданні представник відповідача надав суду заяву про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу представником відповідача надано договір про надання правничої допомоги від 03 лютого 2026 року та акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 03 лютого 2026 року. Як вбачається з Договору про надання правничої допомоги, 03 лютого 2026 року між адвокатом Холодняк В.М. та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги (далі Договір). Відповідно до п.1 акту виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 03 лютого 2026 року виконавець надав, а замовник прийняв послуги, передбачені договором про надання правничої допомоги від 03 лютого 2026 року, а саме: вивчення матеріалів позовної заяви вартість 1000 грн., правовий аналіз, консультація та надання правничої допомоги під час підготовчого судового засідання та розгляду справи по суті - вартість 3000 грн. Відповідно до квитанції №01-26 від 16.02.2026, [PERSON] сплачено адвокату Холодняку В.М.4000 грн. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у справі №922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Отже, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.» (пункти 168, 169 постанови). Як убачається з матеріалів справи, сума витрат на правничу допомогу, які [PERSON] понесла у зв`язку із розглядом даної справи у суді, становить 4000 гривень. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Враховуючи вищезазначене, а також складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони, відсутність заперечень зі сторони позивача щодо суми понесених позивачем витрат за надання правничої допомоги, суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, зважаючи, що понесені позивачем витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги є співмірними та доведеними, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed