Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. 02 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , та просила: 1. Застосувати наслідки недійсності правочину по відношенню до нікчемної довіреності від 03.06.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Бондарем Максимом Олексійовичем, реєстраційний номер 229, робоче місце якого: [ADDRESS] , тел.: [NUMBER] , шляхом скасування її реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей. 2. 3астосувати наслідки недійсності правочину по відношенню до нікчемного договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр. № 464, виданий 30.07.2021, видавник: Мазуренко С.В., приватний нотаріус Дніпровського МНО. Рішення по державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59577690 від 30.07.2021 14:29:19, приватний нотаріус Мазуренко Сергій Вячеславович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл. номер запису про право власності: 43253544 , шляхом скасування його реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що вона, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.06.2021 року, є власником 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , та 1/4 частини земельної ділянки під цим домоволодінням. На момент придбання нею 12/100 частин зазначеного домоволодіння, третя особа по справі - [PERSON] був власником його 9/100 частин, які вона мала намір придбати у нього, але цю частину домоволодіння з 1/4 частиною земельної ділянки, що теж належала останньому, придбав відповідач, який на той момент теж був співвласником цього домоволодіння. При цьому, від імені власника майна [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON] . Оскільки їй не надходило письмова пропозиція від [PERSON] про продаж зазначеної частики домоволодіння, позивачка вважає, що порушено її першочергове право покупця, як співвласника домоволодіння, тому, з`ясовуючи обставини продажу частки, належної [PERSON] , вона встановила, що останній заперечує факту видачі довіреності [PERSON] , посилаючись на те, що він, на дату її видачі, знаходився на тимчасово непідконтрольній території у місті Алчевську, де проживає й до теперішнього часу. З цього приводу за її заявою заведено кримінальну справу, досудове слідство триває (т.1 а.с.1-13). Стислий виклад позиції відповідача. 01 грудня 2022 року представник відповідача адвокат Кардаш М.О. подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, послався на те, що позивачка не довела факт порушення її цивільних прав, просив у задоволенні позову відмовити. 03 січня 2023 року представник відповідача адвокат Кардаш М.О. також подав до суду заяву про стягнення з позивачки витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді у розмірі 20000 грн., та 01 червня 2024 року заяву аналогічного змісту подав до суду представник відповідача адвокат Павловський Б.М. (т.1 а.с.58-64, 105, 132, т.3 а.с.159-160). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 листопада 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (т.1 а.с.50). Ухвалою судді від 03 листопада 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі, та її розгляд призначено у загальному порядку (т.1 а.с.51-52). 28 лютого 2022 року відповідач подав до суду письмові заперечення на позов (т.1 а.с.55-116). 01 грудня 2022 року представник відповідача адвокат Кардаш М.О. подав до суду відзив на позов, у якому заперечував позовним вимогам з наведених вище підстав (т.1 а.с.58-64). 02 грудня 2022 року позивачка подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що її майновий інтерес щодо предмета спору полягає в тому, що у разі задоволення позову, третя особа [PERSON] обіцяв продати свою частку в домоволодінні їй (т.1 а.с.79-82). 25 січня 2023 року та 20 лютого 2023 року ухвалами суду за заявами позивачки витребувано докази (т.1 а.с.111-113, 137-138). 20 квітня 2023 року ухвалою суду за клопотанням позивачки по справі призначено почеркознавчу експертизу довіреності [PERSON] на [PERSON] від 03 червня 2021 року, зареєстровану в реєстрі за № 229, посвідчену приватним нотаріусом Бондарем М.О., провадження у справі зупинено (т.1 а.с.263-264). 17 липня 2023 року провадження у справі поновлено (т.2 а.с.16). 25 вересня 2023 року та 12 жовтня 2023 року ухвалами суду в задоволенні заяв позивачки про витребування та забезпечення доказів відмовлено (т.2 а.с.24-26, 61-65). 27 жовтня 2023 року справу витребувано Дніпровським апеляційним судом для розгляду апеляційної скарги позивачки на ухвалу суду від 12 жовтня 2023 року про відмову в задоволенні її заяви про забезпечення доказів, та 21 листопада 2023 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу залишено без задоволення (а.с.69, 91-96 виділених матеріали до справи). 31 жовтня 2023 року до суду надійшло повідомлення з експертної установи про неможливість проведення експертизи через відсутність оплати експертних послуг позивачкою, за клопотанням якої ця експертиза була призначена (т.2 а.с.70-71). 04 липня 2024 року ухвалою суду за клопотанням позивачки по справі вжито заходи забезпечення позову - до набрання законної сили рішенням у справі заборонено будь-яким особам здійснювати відчуження спірні 12/100 частин домоволодіння, належні відповідачу, та ухвалою суду від 03 вересня 2024 року виправлено описку в ухвалі про забезпечення позову (т.2 а.с.196-198, 209-219). 26 вересня 2024 року завершено підготовчі дії по справі та розпочато розгляд справи по суті. В подальшому справа призначалася до розгляду шість разів, сторонам надавалась можливість надати свої пояснення щодо предмету спору, досліджувалися надані суду докази, при цьому позивачка наполягала на задоволенні позову, представник відповідача проти цього заперечував. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.06.2021 року, є власником 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування 12/100 частин домоволодіння від 15 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1423, відповідно до якого [PERSON] , подарувала позивачці (на той час [PERSON] ) це майно. Крім того, позивачка є власником 1/4 частини земельної ділянки під зазначеним домоволодінням, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 261683890 від 15.06.2021 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2187566712101, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер: 1210100000:03:280:0047. На момент придбання нею 12/100 частин зазначеного домоволодіння, третя особа по справі - [PERSON] був власником його 9/100 частин, які, як за твердженням позивачки, вона мала намір придбати у нього, але цю частину домоволодіння з 1/4 частиною земельної ділянки, що теж належала останньому, придбав відповідач, який на той момент теж був співвласником цього домоволодіння. При цьому, від імені власника майна [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03 червня 2021 року діяв [PERSON] . Позивачка вважає, що оскільки їй не надходило письмова пропозиція від [PERSON] про продаж зазначеної частки домоволодіння, то що порушено її першочергове право покупця, як співвласника домоволодіння. Судом встановлено, що з приводу переведення на неї прав покупця, 04 липня 2022 року позивачка зверталася до суду із відповідним позовом (справа № 201/4052/22), однак, 26 червня 2024 року її позовну заяву судом залишено без розгляду за її ж заявою на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України. Позивачка стверджує, що з`ясовуючи обставини продажу відповідачу частки, належної [PERSON] , вона встановила, що останній заперечує факту видачі довіреності [PERSON] , посилаючись на те, що він, на дату її видачі, знаходився на тимчасово непідконтрольній території у місті Алчевську, де проживає й до теперішнього часу. З цього приводу за її заявою заведено кримінальну справу, досудове слідство триває. Третя особа по справі - [PERSON] надіслав до суду письмові звернення та відеозаписи своїх промов, у яких він стверджує, що 03.06.2021 року довіреність [PERSON] на продаж належної йому частки домоволодіння він не надавав, на той час знаходився на тимчасово окупованій території у місті Алчевську, з якого не виїжджав до України аж до теперішнього часу. При цьому, відповідно до інформації Державної прикордонної служби України, відомості про перетин державного кордону України та лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у період з 08.11.2017 по 28.03.2024 року [PERSON] , [INFO] , не виявлено, більш ранні періоди перетину державного кордону громадянами у ДПСУ на теперішній час не обліковані (т.1 а.с.251). Допитаний по справі у якості свідка відповідач пояснив, що до придбання зазначеної частки домоволодіння, раніше належної [PERSON] , з його представником [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03 червня 2021 року, він раніше знайомий не був. Сумнівів у справжності цієї довіреності не було ані у нього, ані у нотаріуса, що посвідчував договорі купівлі-продажу частки домоволодіння, вона була оформлена за усіма правилами нотаріального діловодства. Ініціатором придбання цієї частки домоволодіння був його син, який, за словами відповідача, дізнався про її продаж [PERSON] від позивачки. Кошти за придбану частку домоволодіння він передав готівкою [PERSON] до підписання договору купівлі-продажу у нотаріуса, точну суму не пам`ятає. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Водночас, заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним з твором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016, постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №439/212/14-ц, постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №750/2728/16-ц. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Тобто, судова практика та зміст ч.3 ст.215 ЦК України вказують на те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. В даному випадку, позивачка, посилаючись на норми ст. 228 ЦК України, просить встановити нікчемність довіреності від 03.06.2021, виданої [PERSON] [PERSON] , та договору купівлі-продажу від 30.07.2021, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі вказаної довіреності, з тих підстав, що [PERSON] не продавав належні йому 9/100 частин домоволодіння, не уповноважував [PERSON] на їх продаж, не знаходився на території України на момент складання довіреності. Позивачка вважає, що вказані правочини порушують публічний порядок, спрямовані на незаконне заволодіння частини домоволодіння належній [PERSON] , який, як вона вказує, не заперечує продати належну йому частку домоволодіння після того, як буде поновлено його право на неї, саме позивачці. Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондується із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним та оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є вчиненими. Як вже згадано вище, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15 зроблено наступний висновок, щодо застосування ст. 228 ЦК України: Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. В цьому контексті, надаючи оцінку нотаріально посвідченим на окупованій території документам, які надіслав до суду третя особа [PERSON] , та у яких він стверджує про підробку зазначеної довіреності виданої 03.06.2021 року від його імені [PERSON] , суд враховує наступне. Законом України від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» було внесено зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із п.7 ст.1(1) Закону, тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією Мелітопольська міська територіальна громада перебуває у переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових дій) або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Місто Алчевськ Донецької області, у якому посвідчувалися зазначені документи, надіслані до суду [PERSON] є тимчасово окупованою територією України. Водночас, відповідно до ст. З, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). З огляду на викладене, спираючись на висновки, сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки зазначених документів посвідчених нотаріусом на окупованій території, як доказів, суд бере їх до уваги, погоджуючись з тим, що можливості збору доказів на окупованій території у третьої особи [PERSON] істотно обмежені. Проте, на думку суду, в межах даної цивільної справи, для визнання фактів, про які заявляє [PERSON] щодо підробки його підпису в зазначеній довіреності, за якою [PERSON] діяв від його імені під час продажу спірної частки домоволодіння відповідачу, цих документів недостатньо. Водночас, ініційоване позивачкою кримінальне провадження щодо підробки вищезгаданої довіреності, за якою [PERSON] діяв від імені [PERSON] під час продажу спірної частки домоволодіння відповідачу, перебуває на стадії досудового розслідування, відомостей про наявність обвинувального вироку у цьому провадженні, який би набрав законної сили, в розпорядження суду не надано. При цьому, у справі, що розглядається, однією з причин неможливості проведення заявленої позивачкою експертизи підпису [PERSON] у спірній довіреності, стала відсутність оплати експертних послуг з її боку. Таким чином, позивачкою не доведено у встановленому законом порядку, що спірні правочини порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Тобто позивачкою не доведено наявності в оспорюваних правочинах ознак порушення публічного порядку, з якими позивачка пов`язує їх нікчемність з посиланням на статтю 228 ЦК України, як і не доведено наявність у відповідача умислу на укладення спірного договору купівлі-продажу саме з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Презумпція правомірності вказаних правочинів позивачкою у встановленому порядку не спростована. Доходячи до такого висновку, суд бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вже згадувалося вище, згідно із ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене чи цивільний інтерес. При цьому, порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту цивільних прав. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.1 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19гні зроблено висновки: «Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову». Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19. В даному випадку, судом встановлено, що позивачка не була учасником правочинів, які є предметом даного судового провадження, не є власником спірних 9/100 частин домоволодіння, нею не заявлено жодних майнових вимог відносно цього нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних нею правочинів. Більш того, як вже згадано вище, 04 липня 2022 року позивачка зверталася до суду із позовом про переведення на неї прав покупця, (справа № 201/4052/22), однак, 26 червня 2024 року її позовну заяву судом залишено без розгляду за її ж заявою на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка не довела, яким чином договір купівлі-продажу порушує її цивільне право чи законний інтерес, який має носити завжди конкретний характер. Її посилання на те, що [PERSON] обіцяв продати належну йому частину домоволодіння саме їй, а не іншому співвласнику згаданого домоволодіння, документально не підтверджені. Зокрема, позивачкою не надано суду попередній договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, який би, у відповідність до вимог ч.1 ст.635 ЦК України, мав би бути укладений у формі, встановленій для основного договору, тобто у нотаріальній формі. Доводи ж позивачки про незаконне заволодіння частини домоволодіння, належної [PERSON] не доводять порушення суб`єктивного її цивільного права. При цьому, у разі задоволення позову, відбудеться відновлення права власності не позивачки, а третьої особи [PERSON] на 9/100 частин домоволодіння, який у даній справі самостійних вимог щодо предмету спору не заявив. За таких обставин, з огляду суб`єктний склад учасників справи та їх процесуальне відношення до предмету спору, суд доходить до висновку перо те, що позивачка не є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням вказаних правочинів, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позову відсутні. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню й витрати, понесені позивачкою у зв`язку із розглядом справи, зважаючи на результат її розгляду. Доходячи до зазначених висновків, суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed