Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

I. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила з урахуванням подальших уточнень, визнати її звільнення з посади незаконним; поновити на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 304 656,00 грн. В обґрунтування позову вказано, що 25 липня 2025 року [PERSON] було звільнено з посади фахівця 1 категорії проекту РМІ Дзвінкового центру «Teleperformance Черкаси» ТОВ «КЦУ» згідно з наказом № 175/25-К на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Проте, позивач вказує, що звільнення відбулося не за її власним бажанням, а під впливом психологічного тиску та погроз, зокрема з боку менеджера з консультаційних послуг [PERSON] , від якого систематично зазнавала мобінгу на робочому місці. На підставі вищенаведеного, вважає своє звільнення незаконним, просила суд поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. У поданому відзиві відповідач ТОВ «КЦУ» позов не визнав, заперечуючи проти задоволення, вказав, що 25 липня 2025 року позивач засобами електронного зв`язку через сервіс «Вчасно» подала заяву про звільнення за угодою сторін, самостійно заповнила заяву про звільнення, визначила дату звільнення, підстави, персональні дані, посаду та підпис, що свідчить про добровільність волевиявлення, в результаті чого відповідач видав наказ № 175/25-К від 25 липня 2025 року про звільнення позивача за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому позивач згодом не подавала заяв про відкликання або будь-яких інших заяв щодо її скасування. Представник відповідача зазначив, що вказане свідчить про те, що сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Стосовно мобінгу на роботі, представник заперечував, вказавши, що позивачем не подавались скарги ні до органів Держпраці, ні до суду з питань мобінгу, належних доказів позивачем надано не було. На підставі вищенаведеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповідь на відзив, позивач подала свої пояснення, у яких не погодилась із доводами сторони відповідача, зазначивши, що твердження представника про добровільність волевиявлення, спрямованого на звільнення, не відповідає дійсності, оскільки фактично підготовка всіх документів щодо звільнення здійснювалася представником роботодавця - Дудкою М.І. , спеціалістом з планування робочого часу ТОВ "КЦУ", у тому числі наказу про звільнення та супровідних документів. Позивач не формувала документи самостійно та не визначала дату звільнення за власною ініціативою. Більше того, позивач не погоджувалася з наказом про звільнення, зокрема у зв`язку з тим, що роботодавцем була зроблена спроба порушити строки остаточного розрахунку, а дата звільнення змінювалась відповідачем у процесі оформлення документів. Щодо мобінгу та звернень до контролюючих органів, позивачем було направлено письмове звернення до роботодавця, а також подано звернення до Державної служби України з питань праці щодо фактів психологічного тиску та порушення трудових прав. II. Процесуальні дії та рішення суду. 12 вересня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та 17 вересня 2025 року передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 18 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 06 жовтня 2025 року через канцелярію суду від позивача - [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. 08 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у судове засідання. 14 січня 2026 року через Електронний суд позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, шляхом надання розрахунку та уточнення розміру вимог. 19 січня 2026 року через Електронний суд позивач подала заперечення на відзив на позовну заяву. 05 лютого 2026 та 23 лютого 2026 року на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із додатками. Позивач [PERSON] в засіданні позов підтримувала в повному обсязі, просила його задовольнити з наведених підстав. Представник відповідача ТОВ "КЦУ" Головко В.О. в засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 01 жовтня 2020 року [PERSON] була написана заява про прийняття її на роботу на посаду старшого фахівця з навчання служби навчання та розвитку дзвінкового центру «Teleformanence Черкаси». Наказом № 320-к від 30 вересня 2020 року [PERSON] була прийнята на роботу з 01 жовтня 2020 року. 30 квітня 2025 року наказом № 107/25-К, з 01 травня 2025 року був створений структурний підрозділ «Проект РМІ» в Дзвінковому центрі «Teleformanence Черкаси», в склад якого входила [PERSON] . 25 липня 2025 року [PERSON] засобами електронного зв`язку через сервіс «Вчасно» подала заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом № 175/25-К від 25 липня 2025 року [PERSON] , фахівця ( з надання інформаційно-консультаційних послуг) 1 категорії «Проекту РМІ» Дзвінкового центру «Teleformanence Черкаси» ТОВ «КЦУ» було звільнено за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України та визначено компенсувати 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. 30 липня 2025 року [PERSON] звернулася із заявою до ГУ Держпраці у Черкаській області про можливе порушення її трудових прав з боку ТОВ «КЦУ» та із заявою до ТОВ «КЦУ», в якій повідомила про свою незгоду з обставинами її звільнення відповідно до наказу № 175/25-К від 25 липня 2025 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Досягнення угоди між сторонами про припинення трудового договору, а також волевиявлення позивача підтверджується заявою позивача, яку погодив відповідач, видавши того ж дня наказ про її звільнення. При цьому, позивачем не подавалось заяв про відкликання або будь-яких інших заяв щодо її скасування. Крім того, як роз`яснено листом Міністерства соціальної політики України № 60/06/186-14 від 04 квітня 2014 року, звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. 01 грудня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 591/1375/19 вказав, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Судом встановлено, що позивач подала заяву про звільнення, яка була підписана ЕЦП через систему «Вчасно». Відповідно до статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Вищезазначене знайшло свою підтвердження в Постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22. Отже, позивач самостійно заповнила дату звільнення, підстави звільнення, свої персональні дані та займану посаду, а також зазначила дату написання заяви та підпис. Зазначена заява містить дату звільнення та погоджена представником роботодавця, який не заперечив проти звільнення позивача за угодою сторін. Таким чином, сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Щодо посилань позивача на рахунок мобінгу на роботі варто зауважити наступне. 11 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» № 2759-ІХ (далі - Закон № 2759-ІХ), згідно з яким були внесені зміни до низки нормативно-правових актів, зокрема до КЗпП України, Закону України «Про колективні договори», визначено поняття мобінгу, врегульовано питання щодо захисту прав учасників трудових правовідносин від мобінгу, а також визначено механізми його протидії. Так, КЗпП України доповнено статтею 2-2, в якій визначено поняття мобінгу, встановлено його заборону, а також надано право особам, які вважають, що вони зазнали мобінгу звернутися зі скаргою до контролюючого органу у сфері праці та/або до суду. Крім того, у статті 5-1 КЗпП України доповнено гарантії забезпечення права на працю та викладено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили. Системний аналіз вказаних норм КЗпП України свідчить про те, що гарантією забезпечення права працездатних громадян України на працю є те що, особа, яка зазнала дій/бездіяльності, що містять ознаки мобінгу, має право на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення. Водночас на період розгляду відповідної заяви працівник продовжує виконувати свою трудову функцію. Подані позивачем заяви від 30 липня 2025 року, які були скеровані до ГУ Держпраці у Черкаській області про можливе порушення її трудових прав та до ТОВ «КЦУ» про незгоду із обставинами звільнення, суд вважає неналежними доказами, оскільки позивачем не було надано належних доказів, які б свідчили про отримання адресатами цих заяв та їх обізнаність про ці заяви. Так, цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення на неї тиску під час написання заяви про звільнення, матеріали справи їх не містять, що в свою чергу підтверджує факт правомірності звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог.

Outcome: dismissed