Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Шептак А. І., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 червня 2025 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Поряд з тим, зазначила, що причиною розпаду їхньої сім`ї є те, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Як виявилося, у них різні характери, різні погляди на сімейне життя. Вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Протягом тривалого часу не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. А тому, вважає, що шлюб між ними існує формально, подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки це суперечить її інтересам, у зв`язку з чим просила суд шлюб між ними розірвати, при цьому термін для примирення не надавати. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. Зазначені документи відповідач отримав 14 лютого 2025 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення. 02 березня 2026 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву, в якій зазначив, що дійсно, подружжя не проживає разом та не підтримує подружніх відносин. Однак, причиною припинення подружніх стосунків стало те, що позивачка зрадила відповідачу у подружній вірності і саме через це відповідач 24 грудня 2025 року залишив дружину і перейшов жити до своїх батьків. Саме з цього часу позивачка живе з іншим чоловіком. За тих обставин, що склались, відповідач повністю визнає позовні вимоги, примирення між подружжям є неможливим, тому, надавати строк для примирення немає жодного сенсу, оскільки вони обоє не вбачають можливості для збереження сім`ї. У зв`язку з цим відповідач не має жодних заперечень щодо розірвання шлюбу і такий він просить розірвати. Крім того, зазначив, що як вбачається із позовної заяви, позивачка понесла витрати, а саме сплатила судовий збір у сумі 1331, 20 грн. Відтак вважає, що з відповідача не може бути стягнуто судовий збір в її користь саме в такій сумі, оскільки він повністю визнає позовні вимоги, тому при вирішенні питання про розподіл судових витрат просив здійснити їх розподіл відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, а саме, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги позивачки та шлюб між подружжям розірвати. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13 червня 2025 року Борщівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 13 червня 2025 року у Борщівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено актовий запис № 46. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові та дружині [PERSON] . Від шлюбу подружжя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що шлюб між сторонами набрав формальних рис, такі разом не проживають, не спілкуються. Наміру зберегти шлюб, ні позивачка, ні відповідач не висловили. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір». З відповідача в користь позивачки слід стягнути 50 (п`ятдесят) відсотків судових витрат, понесених нею на сплату судового збору. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved