Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Згідно з позовною заявою, 06.11.2014 р. між сторонами було зареєстровано шлюб, в якому [INFO] народилася їх донька [PERSON] . Спільне життя подружжя не склалося, й рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.05.2018 р. шлюб було розірвано. Позивач зазначає, що ще до офіційного розірвання шлюбу дитина проживала з ним та перебувала на його повному утриманні. Стверджує, що самостійно займається розвитком дитини, піклується про її стан здоров`я та бере активну участь у шкільному житті. Мати дитини, за твердженням позивача, у її вихованні та утриманні участі не бере, педагогам закладу освіти вона не знайома. Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідне позивачу для захисту прав та інтересів дитини, а також його власних прав як батька, що одноосібно виконує батьківські обов`язки. Відповідачка, [PERSON] , подала до суду відзив на позовну заяву, в якому підтвердила обставини, викладені у позові, зокрема те, що малолітня донька [PERSON] з 2018 року постійно проживає з батьком, який одноосібно забезпечує її виховання, навчання та всебічний розвиток. Відповідачка пояснила, що через особисті обставини вона фактично усунулася від виконання батьківських обов`язків, не заперечує проти встановлення цього факту в судовому порядку та просить розглядати справу без її участі. Представниця третьої особи - Виконавчого комітету Мукачівської міської ради - Степанова О.Р. в судовому засіданні підтримала письмовий висновок органу опіки та піклування. Зазначила, що за результатами проведеної роботи було підтверджено факт одноосібного піклування про дитину з боку батька та відсутність реальної участі матері в її житті, у зв`язку з чим орган опіки вважає вимоги позивача обґрунтованими. Третя особа - Військова частина [NUMBER] , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, пояснень по суті позову не надала. Позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, передбачений частиною другою статті 15 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України). Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 06.11.2014 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому [INFO] народили дочку [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.03.2015 р. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.05.2018 р. шлюб між сторонами розірвано. За змістом цього рішення, вже на момент розірвання шлюбу судом було зафіксовано, що донька сторін проживає разом із батьком та перебуває на його повному утриманні. Це свідчить про те, що самостійне виховання дитини позивачем не є ситуативним чи створеним штучно під впливом зовнішніх обставин (воєнного стану), а є сталою соціальною реальністю, яка триває понад сім років. Дослідженими документами (довідка про реєстрацію місця проживання особи та витяг з реєстру територіальної громади) підтверджується, що позивач та малолітня [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідачка [PERSON] зареєстрована за іншою адресою ( [ADDRESS] ), що об`єктивно засвідчує відсутність спільного побуту матері з дитиною та факт їхнього роздільного проживання протягом тривалого часу. Аналіз наданих суду доказів дозволяє встановити сталу модель сімейного життя, згідно з якою дитина повністю інтегрована у життєвий простір батька. Так, згідно з характеристикою Мукачівського ліцею № 10, саме позивач є єдиною контактною особою, яка забезпечує освітній процес та психологічну підтримку доньки. Згідно з психолого-педагогічною характеристикою [PERSON] , наданою закладом освіти, у життєдіяльності дитини фігурує виключно батько. У документі зафіксовано, що саме позивач забезпечує емоційний комфорт дитини, контролює її навчання та бере активну участь у позашкільному житті, тоді як згадки про участь матері у виховному процесі відсутні. Довідки КНП «Медичний центр сім`ї» підтверджують, що батько одноосібно опікується станом здоров`я дитини. Крім того, в характеристиці позивача [PERSON] з місця роботи прямо вказано, що він самостійно виховує доньку. Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов від 13.01.2026 р., складеним органом опіки за адресою: [ADDRESS] , дитина забезпечена всім необхідним для розвитку. Комісією констатовано відсутність ознак проживання відповідачки за вказаною адресою та її участі у створенні побутових умов для доньки. Суд надає особливого значення письмовій заяві малолітньої [PERSON] , наданій у присутності начальника Служби у справах дітей виконкому Мукачівської міськради. Залучення до цієї процедури очільника профільного органу, покликаного за законом здійснювати заходи щодо соціального захисту дітей, гарантує дотримання процесуальних стандартів та об`єктивність висловленої дитиною думки. У цій заяві [PERSON] чітко ідентифікує батька як єдину особу, що здійснює про неї реальну щоденну турботу. Згідно зі ст. 171 СК України та ст. 12 Конвенції ООН про права дитини, суд розцінює таку волю дитини не просто як допоміжну інформацію, а надає їй пріоритетне значення при визначенні найкращих інтересів дитини у даному спорі. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила наведені обставини. Центральне місце у системі доказів посідає Висновок Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 15.01.2026 р. Даний документ є результатом комплексної оцінки обставин життя дитини, проведеної органом опіки та піклування в межах повноважень, визначених ст. 19 СК України. У Висновку констатовано, що мати дитини самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, тоді як позивач забезпечує повний спектр потреб доньки. Суд погоджується з даним Висновком, оскільки він є об`єктивним, належним чином обґрунтованим та повністю корелюється з іншими матеріалами справи. Оцінюючи обставини справи, суд зважає на статтю 8 Конвенції про захист прав людини (право на повагу до приватного і сімейного життя). У контексті практики ЄСПЛ (зокрема, у справі «Kutzner v. Germany»), поняття «сімейне життя» охоплює реальні фактичні стосунки. Будь-яка невизначеність у правовому статусі особи, яка самостійно здійснює батьківське піклування, є непропорційним втручанням держави у сферу сімейного життя. Держава повинна не просто «не заважати», а й діяти активно, щоб усунути юридичну невизначеність. Суд вважає, що будь-яка невизначеність у правовому статусі особи, яка самостійно здійснює батьківське піклування, може розцінюватися як непропорційне втручання держави у сферу сімейного життя, оскільки перешкоджає батькові ефективно реалізовувати свої права та обов`язки в інтересах дитини. Встановлення факту самостійного виховання дитини в судовому порядку є засобом усунення такого втручання. Вирішуючи питання про наявність підстав для судового захисту прав позивача у цій справі, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 серпня 2025 року у справі № 709/1954/24. У даній справі касаційна інстанція підкреслила, що вимоги про встановлення факту самостійного виховання дитини підлягають розгляду саме в порядку позовного провадження, оскільки вони випливають із сімейних правовідносин, стосуються прав та обов`язків обох батьків і впливають на права й інтереси самої дитини. Досліджуючи правову природу спору, суд відкидає надмірний процесуальний формалізм і виходить з того, що відсутність активного конфлікту між батьками щодо місця проживання дитини не свідчить про відсутність спору про право як такого. Встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків за своєю суттю є констатацією змісту правовідносин, де один із суб`єктів батьківських прав (позивач) у повному обсязі перебрав на себе відповідальність за розвиток дитини, а інший (відповідач) фактично самоусунувся від їх виконання. Суд не залишає поза увагою й те, що, згідно з витягом із наказу начальника [INFO] № 2918 від 05.09.2025 р., позивач перебуває на військовій службі (В/Ч [NUMBER] ). Суд відкидає припущення про штучність спору, оскільки реалізація позивачем свого права на відстрочку від мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є легітимною метою, що прямо передбачена законодавцем. Вимога закону про наявність «рішення суду» для підтвердження факту самостійного виховання покладає на суд обов`язок не просто зареєструвати волю сторін, а верифікувати реальний стан справ. Суд наголошує, що в умовах воєнного стану та призову позивача на військову службу, правова визначеність статусу особи, яка фактично здійснює батьківську опіку, є надзвичайно важливою для забезпечення стабільності розвитку дитини. Відсутність судового рішення, яке б об`єктивувало факт самостійного виховання дитини позивачем за наявності для того очевидних фактичних підстав, створює ситуацію правової невизначеності. У контексті наявних правовідносин, це порушує справедливий баланс між приватним інтересом сім`ї (забезпеченням безперервного виховання дитини) та публічним обов`язком позивача щодо захисту Вітчизни. Залучення до участі у справі як третьої особи військової частини [NUMBER] забезпечило дотримання балансу інтересів держави та особи. Водночас суд наголошує, що згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини. Обов`язок держави, в особі суду, полягає у забезпеченні дитині такого захисту та піклування, які необхідні для її благополуччя. У ситуації, коли позивач є єдиною особою, яка фактично здійснює догляд за дитиною, надання йому можливості повноцінно реалізувати свій статус «особи, яка самостійно виховує та утримує дитину» є прямим забезпеченням права дитини на стабільність та безперервність батьківського піклування, що відповідає її найкращим інтересам та обов`язкам держави щодо їх захисту. Окрему увагу суд приділяє обставинам, зафіксованим у Акті обстеження умов проживання від 13.01.2026 р., які розкривають критичність ситуації, що склалася. Згідно з матеріалами справи, у зв`язку з перебуванням позивача [PERSON] у лавах ЗСУ, малолітня [PERSON] фактично залишилася під наглядом баби (матері позивача). Проте, як зазначено в Акті, остання є особою пенсійного віку та має ІІ групу інвалідності, що унеможливлює здійснення нею належного виховання, нагляду за навчанням та всебічним розвитком 10-річної дитини. Наведене підтверджується поясненнями, які надали суду мати позивача - [PERSON] , а також довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) та пенсійним посвідченням [PERSON] , яка фактично здійснює нагляд за дитиною під час служби батька, є особою з інвалідністю II групи. Медичні показники, зазначені у документах, свідчать про наявність стійких функціональних порушень організму, що об`єктивно обмежує її здатність до активного піклування про малолітню дитину, яка потребує постійної уваги, фізичного супроводу та допомоги у навчанні. З огляду на це, суд констатує, що самоусунення матері (відповідачки) від виконання своїх обов`язків призвело до того, що дитина опинилася в ситуації, де єдина особа, здатна забезпечити її найкращі інтереси (батько), позбавлена такої можливості через виконання публічного обов`язку. Водночас особа, на яку тимчасово покладено догляд (баба), через об`єктивні фізичні обмеження не може гарантувати дитині належний рівень захисту та розвитку. За таких обставин, встановлення факту самостійного виховання дитини батьком є не лише юридичною формальністю, а вкрай необхідним правовим кроком для забезпечення повернення батька у сім`ю, що є єдиним способом усунути загрозу порушення прав дитини та забезпечити її гармонійний розвиток під опікою працездатного батька Аналізуючи сукупність досліджених доказів через призму їх належності та достовірності, суд констатує, що факт самостійного виховання дитини позивачем знайшов своє повне та всебічне підтвердження. Тому суд доходить переконання, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, оскільки саме такий спосіб захисту забезпечує правову визначеність у сімейних відносинах сторін та відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини. Таке рішення фіксує існуючий соціально-правовий статус сторін і не є перешкодою для матері у майбутньому реалізувати свої права у разі зміни її ставлення до обов`язків, оскільки інтереси дитини є динамічними та пріоритетними. На підставі викладеного суд,

Outcome: approved