Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.03.2025 р. звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, у якому просив суд визначити спосіб участі у вихованні дітей та встановити графік зустрічей з дітьми. В обґрунтування позову вказано, що з 20.09.2022 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Відповідний запис внесено Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса). Між подружжям, як зазначає позивач, за час спільного проживання достатньо часто ставались непорозуміння та конфлікти і Відповідач досить легко покидала Позивача і уходила від нього на деякий час. Це завжди дивувало Позивача, однак він перший йшов на примирення і згладжував «кути». За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, після його мобілізації та станом на тепер: відповідач перестала нормально спілкуватися із Позивачем, почала шукати доступ до його коштів вимагаючи повний доступ до його карток; відповідач зібралась, взяла доньку і переїхала до її батьків; відповідач постійно у спілкуванні із Позивачем висловлювала своє погане відношення до нього як до чоловіка; спілкування із Відповідачем стало майже неможливим - напряму нічого не казала, родичам своїм заборонила спілкуватися із Позивачем, на повідомлення або не відповідала, або відповідала дещо грубо; інформацію про доньку перестала надавати, а якщо надавала - опісля письмових вимог; інформацію відносно свого здоров`я та другої вагітності не повідомляла, а якщо повідомляла - тільки після письмових вимог; відповідач звернулась до суду із заявою про видачу наказу на стягнення аліментів на утримання доньки; відповідач звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дружини; відповідач обіцяла опісля письмової вимоги узгодити із Позивачем ім`я майбутньої дитини, однак цього не зробила і без повідомлення чи обговорення із Позивачем дала ім`я сину; відповідач звернулась до суду із ще одним позовом про стягнення аліментів на утримання дружини та обох дітей (у той час як є наказ та рішення суду); відповідач, без попереднього обговорення із Позивачем (її поточним чоловіком, який завжди на зв`язку) звернулась до Служби у справах дітей із проханням (для влаштування у садочок, хоча цього садочки у наш час не вимагають) під вигаданим поводом зареєструвати дитину; коли Позивач приїхав під час відпустки до доньки - Відповідач не відкрила дверей і не дозволила цим побачитися із нею; відповідач ніколи не цікавилась станом справ та здоров`я Позивача (хоч він перебуває на військовій службі і він числиться батьком двох її дітей); відповідач, знаючи що у Позивача тяжкий фінансовий стан (купує спорядження для власного виживання, наявність кількох судових справ про стягнення із нього коштів за кредитними зобов`язаннями, тощо), не виявила ніякої зацікавленості або іншої адекватної емоції (цікавості, розуміння, тощо) стосовно цього і єдине що її хвилює - стягнення аліментів; відповідач за власним бажанням жодного разу не надіслала Позивачу фотографій дітей, а у ті рази коли це робила - робила це на його вимогу. На даний час батько не може дійти згоди щодо його участі у вихованні дитини, з огляду на що просить суд: зобов`язати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) не чинити перешкоди у участі [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) у спілкуванні з дітьми: сином - [PERSON] ( [INFO] ), дочкою [PERSON] ( [INFO] ). визначити спосіб участі (порядок спілкування/зустрічей) [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) у вихованні доньки - [PERSON] ( [INFO] ) та сина [PERSON] ( [INFO] ) наступним чином: до 29.11.2028 року включно: у формі обов`язкової можливості кожної суботи та кожної неділі бачитися із дітьми у часовий проміжок з 12-00 год до 16-00 год у вигляді телефонного чи інтернет спілкування у присутності матері та/або у вигляді особистих зустрічей без присутності матері, із можливістю корегування часового проміжку за попередньою спільною домовленістю між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema»; починаючи із 30.11.2028 року: у формі обов`язкової можливості кожної суботи та кожної неділі бачитися із дітьми у часовий проміжок з 12-00 год до 18-00 год у вигляді телефонного чи інтернет спілкування без присутності матері та/або у вигляді особистих зустрічей без присутності матері, із можливістю корегування часового проміжку за попередньою спільною домовленістю між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema»; до 29.11.2028 року включно: кожен день народження дітей (щорічно - [INFO] та [INFO] ) та у будь-які святкові дні (навіть якщо таке свято офіційно не святкується через воєнний стан чи іншу причину) у вигляді телефонного чи інтернет спілкування у присутності матері та/або у вигляді особистих зустрічей без присутності матері, із можливістю встановлення часового проміжку за попередньою спільною домовленістю між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema», при цьому якщо це дистанційне спілкування - не менше ніж 2 години спілкування, а якщо особиста зустріч - не менше ніж 4 години зустрічі, із можливістю продовження спілкування/зустрічі за ініціативою дітей; починаючи із 30.11.2028 року: кожен день народження дітей (щорічно - [INFO] та [INFO] ) та у будь-які святкові дні (навіть якщо таке свято офіційно не святкується через воєнний стан чи іншу причину) у вигляді телефонного чи інтернет спілкування без присутності матері та/або у вигляді особистих зустрічей без присутності матері, із можливістю корегування часового проміжку за попередньою спільною домовленістю між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema», при цьому якщо це дистанційне спілкування - не менше ніж 2 години спілкування, а якщо особиста зустріч не менше ніж 4 години зустрічі, із можливістю продовження спілкування/зустрічі за ініціативою дітей; беззаперечної можливості вимагати та отримувати повну та детальну інформацію про дітей (в тому числі, але не виключно, щодо стану їх здоров`я, стану справ, побутові потреби та умови, їх оточення, ключові події у житті, розвиток, навчання, плани, тощо) не рідше ніж 2 рази на тиждень; беззаперечної можливості вимагати та отримувати фотографії дитини та/або того що із нею пов`язано у матері не рідше ніж 1 раз на тиждень; у разі настання критичних обставин (хвороба, травма, інші життєві неприємності) мати безперешкодний доступ до дітей у вигляді можливості безперешкодно наблизитися до дитини, поспілкуватися, а також разом із нею кудись переміститися та доглядати за нею без обмеження у часі; один будній день тижня, за домовленістю між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema», у часовий проміжок з 19-00 год до 22-00 год, але не менше ніж 1 година спілкування/зустрічі; починаючи із 30.11.2028 року: беззаперечну можливість проводити тривалий спільний відпочинок із дітьми не рідше ніж два рази на рік тривалістю не менше ніж 2 календарних тижні із можливістю корегування конкретних дат, формату, місця та деталей цієї можливості та проводження заздалегідь (за тиждень до цього) між батьком та матір`ю у додатку/месенджері «Threema», при цьому матір буде вважатися попередженою про намір реалізації цієї можливості навіть якщо не прочитає відповідне повідомлення у додатку/месенджері «Threema» (за умови що воно їй було надіслано батьком). Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представником відповідача до суду було надано відзив на позовну заяву. У якості підстав для заперечення проти заявлених позовних вимог відповідач із посиланням на позиції Верховного Суду зазначила, що характер відносин, що утворилось між колишнім подружжям, не є підставою для висновку про перешкоджання зустрічей батька з дітьми чи підставою для встановлення графіку, який об`єктивно є незручним та майже неможливим для виконання. Крім цього, відповідачка звернула увагу на непослідовність позиції позивача щодо його ролі у вихованні дітей, оскільки поруч із даним позовом позивачем вирішується питання взагалі щодо факту його батьківства. Також відповідачка зазначила, що єдиним письмовим документом, який стосується вирішення питання зустрічей та спілкування позивача з дітьми - це вимога-пропозиція, складена представником позивача у жовтні 2024 року із викладенням обставин нібито наявності перешкоджання у спілкуванні з дітьми. Однак на таку вимогу-пропозицію була надана аналогічна за формою відповідь представника вже відповідачки, де вказано, що вона не заперечує проти визначення умов спілкування позивача з дітьми. Також запропоновано не залучати до вирішення цього питання у позасудовому порядку представників. З огляду на необґрунтованість заявлених вимог відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Дослідивши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 20.09.2022 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . З причин непорозумінь та особистої неприязні між подружжям позивач наголошує на необхідності встановлення порядку зустрічей батька з дітьми, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Згідно ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 155 СК України встановлює, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України зазначається, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Згідно 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Тобто, вище переліченими нормативно-правовими актами визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Аналізуючи доводи сторін, викладені у заявах по суті, слід наголосити, що у якості підстав позову позивачем наголошено на стійких неприязних відносинах, що склались між подружжям. Втім, суд погоджується із доводом відповідачки про те, що це не є автоматичною підставою вважати, що відповідачка не допускає позивача до спілкування з дітьми. Будь-які посилання позивача на факти, які свідчать про вчинення відповідачкою активних дій щодо перешкоджання спілкування позивача з дітьми, жодними письмовими або фактичними доказами не підтверджуються. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини. Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 686/3568/22 (провадження № 61-14607св23), від 08 травня 2024 року в справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23), від 17 січня 2024 року в справі № 711/2287/21 (провадження № 61-8054св23). У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 675/1124/22 (провадження № 61-1049св24), від 29 травня 2024 року в справі № 686/15230/23 (провадження № 61-3812св24), від 07 грудня 2023 року в справі № 569/14585/21 (провадження № 61-11045св23), від 15 березня 2023 року в справі № 750/1786/21 (провадження № 61-8797св22). Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. Досліджуючи матеріали справи, суд доходить висновку про відсутність встановленого факту заборони з боку матері спілкуватись або бачитись з дітьми, а тому встановлення обов`язкового до виконання рішення не слугуватиме меті цивільного судочинства і не призведе до ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, адже першочергово такі права порушені не були. Суд критично ставиться до посилання відповідачки на наявність провадження у справі №509/1280/25, оскільки напряму воно не стосується порядку визначення графіку зустрічей, хоча і слугує загальною характеристикою відносин між сторонами. За таких умов, за відсутності будь-якого підтвердження зі сторони позивача власних тез про заборону спілкуватись та бачитись з дітьми, суд вважає за необхідне поставити на перший план інтереси дітей та не допустити маніпулювання ними та використання останніх як інструмент вирішення особистого конфлікту подружжя. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 2, 3 ст. 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У контексті наведених тез суд вважає, що задоволення позову у даному випадку не слугуватиме інтересам малолітніх дітей. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які послались сторони як на підставу своїх вимог, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed