Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У 2021 році керівник Мелітопольської окружної прокуратури І.О. Білоусов звернувся до Якимівського районного суду з позовом в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області, ФОП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ДАБІ України про визнання незаконним та скасування рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 04.09.2008 № 29 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення ПП [PERSON] »; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 25.09.2008, укладений між Кирилівською селищною радою та приватним підприємцем [PERSON] ; визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.02.2009, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] ; визнання недійсним договору дарування нерухомого майна від 15.04.2009, укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] ; Визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 2320355400:11:001:0162 серії ЯЗ №229772, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400201, виданий 25.05.2009 Кирилівською селищною радою [PERSON] на підставі договору дарування нерухомого майна № 858 від 15.04.2009 ВМС № 608783, припинивши право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, площею 0, 0797 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасування реєстрації декларації ЗП 141181350323 від 15.05.2018 про готовність об`єкта до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), а саме: будівлі літ. А-2, будівлі літ. Б-2 (складові частини - навіси літ. Д, літ. Е, літ. Ж), поданої [PERSON] , припинивши право власності [PERSON] на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1560127823203, а саме: на будівлю літ. А-2 загальною площею 559, 8 кв.м., будівлю літ. Б-2 загальною площею 380,3 кв.м. складовими частинами якої є навіси літ. Д, літ. Е, літ. Ж, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язання [PERSON] знести самочинно побудовані будівлі літ. А-2, будівлю літ. Б-2, складовими частинами якої є навіси літ. Д, літ. Е, літ. Ж, які розташовані за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, площею 0,0797 га; зобов`язання [PERSON] повернути об`єднаній Кирилівській територіальній громаді в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2025 році керівником Мелітопольської окружної прокуратури Бондаренко Н.М. подано уточнену позовну заяву з позовними вимогами: 1. Визнати незаконним та скасувати рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 04.09.2008 № 29 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення ПП [PERSON] ». 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 25.09.2008, укладений між Кирилівською селищною радою та приватним підприємцем [PERSON] , посвідчений 25.09.2008 нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С., зареєстрований в реєстрі за № -1064. 3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12.02.2009, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] , який посвідчений 12.02.2009 приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А., зареєстрований в реєстрі за № 275. 4. Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 15.04.2009, укладений між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений 15.04.2009 приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А., зареєстрований в реєстрі за № 858. 5. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1560127823203, а саме: на будівлю літ. А-2 загальною площею 559, 8 кв.м., будівлю літ. Б-2 загальною площею 380,3 кв.м. складовими частинами якої є навіси літ. Д, літ. Е, літ. Ж, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . 6. Зобов`язати [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) знести самочинно побудовані будівлі літ. А-2, будівлю літ. Б-2, складовими частинами якої є навіси літ. Д, літ. Е, літ. Ж, які розташовані за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, площею 0,0797 га. 7. Зобов`язати [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) повернути у власність об`єднаної Кирилівської територіальної громади в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області (місцезнаходження юридичної особи: вул. Приморський бульвар, 1, смт Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область, 72563, код ЄДРПОУ 25489968) земельну ділянку площею 0,0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що рішенням Кирилівської селищної ради № 29 від 04.09.2008 вирішено продати у власність ПП «Метьолкіній С.О.» земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162. На підставі вказаного рішення сесії Кирилівської селищної ради 25.09.2008 між Кирилівською селищною радою та приватним підприємцем [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162. Вказаний договір 25.09.2008 посвідчено нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстровано в реєстрі за № -1064. Відповідно до п. 1.2 договору земельну ділянку передано для розміщення розважальних атракціонів. Після укладення договору приватний підприємець [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 258328, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400045. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 07.09.2007 у справі № 2-905/2007 визнано за [PERSON] право власності на самочинно збудоване приміщення А-1 загальною площею 132,1 кв.м., приміщення Б-1 загальною площею 43,9 кв.м., насів №1, навіс №2, літня площадка №3, замощення №4, які розташовані на земельній ділянці площею 0, 0797 га за адресою: [ADDRESS] . 12.02.2009 між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: приміщення А-1, приміщення Б-1, навіс №1, навіс №2, літню площадку № 3, замощення №4 та земельну ділянку для розміщення розважальних атракціонів площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір 12.02.2009 посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстровано в реєстрі за № 275. Після укладення договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 258450, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400135. 15.04.2009 між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування приміщення А-1, приміщення Б-1, навіс №1, навіс №2, літню площадку № 3, замощення №4 та земельну ділянку для розміщення розважальних атракціонів площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір 15.04.2009 посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Уколовим С.А., зареєстровано в реєстрі за № 858. Після укладення договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 229772, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400201 та є власником земельної ділянки на цей час, що вказує на наявність порушень державних інтересів, оскільки землі водного фонду не можуть перебувати у приватній власності та не можуть використовуватись для забудови. На підставі розпорядження голови Верховного Суду від 14.09.2022 №49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області» Запорізьким апеляційним судом цивільну справу скеровано до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2025 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 11.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник Мелітопольської окружної прокуратури Лисенко І.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала судові пояснення, аналогічні викладеним у позові. Від відповідача Кирилівської селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника селищної ради. Відповідачі ФОП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] правом подання відзиву на позов не скористались, у судове засідання не з`явились, про дату час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив. Відповідно до частини першої статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Рішенням Кирилівської селищної ради № 29 від 04.09.2008 вирішено продати у власність за плату земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , площею 0,0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162. На підставі вказаного рішення сесії Кирилівської селищної ради 25.09.2008 між Кирилівською селищною радою та приватним підприємцем [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162. Вказаний договір 25.09.2008 посвідчено нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстровано в реєстрі за № -1064. Відповідно до п. 1.2 договору земельну ділянку передано для розміщення розважальних атракціонів. Після укладення договору приватний підприємець [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 258328, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400045. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 07.09.2007 у справі № 2-905/2007 визнано за [PERSON] право власності на самочинно збудоване приміщення А-1 загальною площею 132,1 кв.м., приміщення Б-1 загальною площею 43,9 кв.м., насів №1, навіс №2, літня площадка №3, замощення №4, які розташовані на земельній ділянці площею 0, 0797 га за адресою: [ADDRESS] . 12.02.2009 між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: приміщення А-1, приміщення Б-1, навіс №1, навіс №2, літню площадку № 3, замощення №4 та земельну ділянку для розміщення розважальних атракціонів площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір 12.02.2009 посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстровано в реєстрі за № 275. Після укладення договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 258450, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400135. 15.04.2009 між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування приміщення А-1, приміщення Б-1, навіс №1, навіс №2, літню площадку № 3, замощення №4 та земельну ділянку для розміщення розважальних атракціонів площею 0, 0797 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0162, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір 15.04.2009 посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Уколовим С.А., зареєстровано в реєстрі за № 858. Після укладення договору [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 229772, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926400201 та є власником земельної ділянки, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За інформацією Кирилівської селищної ради від 22.07.2020 № 1380 проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка не затверджений та станом на 2020 рік перебував на стадії погодження. Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 13.07.2021 № 1305 проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка не затверджено. Рішенням Кирилівської селищної ради від 09.10.2003 та рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 затверджено Генеральний план смт Кирилівка. Відповідно до пункту 1 «Еколого-містобудівна характеристика території» Книги генерального плану смт Кирилівка, затвердженого у 2004 році, який був чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення сесії селищної ради (стр. 17), вся територія населеного пункту розташована в межах прибережних захисних смуг Азовського моря, Утлюцького та Молочних лиманів. Вказане також підтверджується листом державного підприємства «Український Державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» від 06.10.2020 № 5-2039, яке було розробником Генерального плану смт Кирилівка. Згідно з Планом меж земельної ділянки, виготовленої КП «Градпроект» відстань спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2320355400:11:001:0162 від урізу води Азовського моря становить 29 метрів. Також, судом встановлено, що рішенням сесії Кирилівської селищної ради від 14.05.2021 № 1 «Про затвердження Генерального плану та плану зонування (зонінг) смт. Кирилівка Мелітопольського (Якимівського) району Запорізької області» затверджено новий Генеральний план смт. Кирилівка в якому нанесені та встановлені межі прибережної захисної смуги в смт. Кирилівка. Аналізом означеного рішення сесії встановлено, що самим рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 1 від 14.05.2021 (п. 2) визначено, що його дія спрямована на майбутнє «Розгляд та вирішення питань щодо містобудівної діяльності, земельних відносин та інших питань, що входять до компетенції селищної ради або її виконавчих органів проводити відповідно до затвердженого Генерального плану та плану зонування (зонінг)…». Крім того, факт затвердження рішенням сесії № 1 від 14.05.2021 нового Генерального плану смт. Кирилівка не вказує на факт розробки проекту землеустрою по встановленню прибережної захисної смуги, що визначено самим Генеральним планом, та підтверджено інформацією Кирилівської селищної ради від 13.07.2021 № 1305. Так, Планом зонування території (зонінг) смт. Кирилівка (том ІІІ) Генерального плану, який затверджено рішенням сесії №1 від 14.05.2021, щодо території водоохоронної зони визначено рекомендації «розробити проект землеустрою по встановленню водоохоронної зони уздовж Азовського моря, Утлюцького та Молочного лиманів, із винесенням меж в натуру»; щодо прибережних захисних смуг визначено рекомендації «містобудівне освоєння ділянок в межах нормативних параметрів прибережно-захисних смуг можливе лише після виготовлення технічної документації із землеустрою із винесення меж в натуру; розроблення проекту землеустрою по встановленню прибережно-захисної смуги». Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до частини першої статті 59 ВК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Тобто, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до пункту «ґ» частини третьої статті 83 землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Відповідно до частини третьої статті 85 ВК України у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Отже, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 90 Водного кодексу України (станом на 25.09.2008) прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Відповідно до абзацу сьомого пункту 10.17 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво: будинків, споруд і комунікацій у приморських прибережних смугах завширшки менше 100 м від урізу води, а у приморських курортних зонах за наявності пляжу - менше 100 м від його суходільної межі. Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації. У зв`язку з цим, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Надання у власність або користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахувань обмежень, зазначених у ст.59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст.83, 84 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 1, 12 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №805/2784/17-а (постанова від 16.06.2021), прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173 і додаток 13 до цих правил). Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Крім того, судом визначено, що затвердження містобудівної документації жодним чином не впливає на правовий режим прибережної захисної смуги, який охороняється законом. (п.п. 57, 58 постанови суду). У розумінні ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України «титульним» власником спірної земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:001:0162 вважається [PERSON] , на підставі договору дарування нерухомого майна від 15.04.2009. Відповідно до ч.3 ст. 178 ЦК України види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюється законом. Таким чином, враховуючи місце розташування ділянки у прибережній захисній смузі та пляжній зоні, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 59 та ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України, земельна ділянка кадастровий номер 2320355400:11:001:0162 за визначенням ст. 178 ЦК України належить до речей, що обмежені у цивільному обороті. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Зокрема, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. ст. 56, 59 Земельного кодексу України. Отже, зайняття земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта з порушенням Земельного та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в аналогічній справі № 487/10128/14-ц провадження № 14-473 цс 19 (п. 81). За прийнятим у теорії права визначенням, рішення уповноваженого органу щодо розпорядження землями є зовнішнім вираженням законодавчо обумовленої управлінської діяльності та волі суб`єкта владних повноважень, який здійснює правомочність щодо розпорядження нею. Ненормативними актами є індивідуальні правові акти (юридичні факти), на підставі яких у конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) виникають, змінюються або припиняються конкретні права й обов`язки. При цьому акт уповноваженого органу може мати юрисдикційний зміст та може бути підставою для набуття у власність чи користування фізичними та юридичними особами земельних ділянок. У такому разі акт уповноваженого органу влади набуває нової якості, оскільки фактично стає актом зі здійснення правомочності власника земельної ділянки у частині розпорядження нею. При реалізації рішення уповноваженого органу у випадку недосягнення мети, з якою воно видається, ненормативний акт зазвичай не вичерпує свою дію фактами його застосування, а діє впродовж тривалого часу, а тому не має одноразового застосування. До таких актів, які не вичерпали свою дію, відносяться рішення уповноваженого органу про продаж земельних ділянок або прав на них; про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у користування або у власність; про поновлення договору оренди; про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки тощо. Указані рішення уповноваженого органу істотно відрізняється від актів ненормативного характеру індивідуальної дії, дія яких закінчується незалежно від моменту їх виконання (рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування або у власність; технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); проведення інвентаризації тощо). Нескасований (не визнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта, а тому оскарження рішення суб`єкта владних повноважень за умови його невідповідності закону спрямоване на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення), тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення згаданого інтересу. Не оскарження прийнятого всупереч вимогам закону рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельною ділянкою комунальної власності матиме своїм наслідком залишення в силі незаконного рішення, що суперечитиме волі та інтересам суспільства і держави, а також може призвести до його повторного виконання. До висновків щодо належності такого способу захисту дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19. Верховний Суд у постановах від 25.08.2021 у справі № 910/2045/19 та від 31.08.2021 у справах № 910/13647/19 вказав, що підставою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Такі способи захисту порушених прав, як визнання незаконним/недійсним та скасування акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, узгоджується з усталеною судовою практикою, висновками Верховного Суду та спрямовані на поновлення прав власника спірної ділянки, усуваючи стан юридичної невизначеності щодо правового статусу земельної ділянки. Верховний Суд України в постановах від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 у справі № 916/2130/15 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що прийняття органом місцевого самоврядування рішень усупереч вимогам, встановленим законодавством, не буде відображати волю територіальної громади як власника, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економічністю та ефективністю використання майна. Особливий статус земельної ділянки у цивільних правовідносинах визначається тим, що вона є природним об`єктом та, крім економічної та соціальної, має й екологічну цінність, перебуваючи у постійному тісному взаємозв`язку з іншими природними об`єктами (атмосферним повітрям, водами, надрами, лісами тощо). Такі унікальні характеристики визначають цільове призначення кожної окремої земельної ділянки. Поняття цільового призначення наводиться у статті 1 Закону України «Про землеустрій», згідно з якою під ним розуміється використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Рішення про встановлення такого призначення, за статтею 20 Земельного кодексу України, приймається компетентним органом відповідно до визначених Земельним кодексом України повноважень. Фактично ж під цільовим призначенням земельної ділянки варто розуміти установлені законодавством порядок, умови та правовий режим її експлуатації (використання), тобто допустимі з урахуванням особливостей та характеристик кожної окремої ділянки види діяльності на ній. Статтею 21 Земельного кодексу України визначені наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, а саме: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що слугують умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 20.07.2022 у справі №923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно як за особою, яка здійснила самочинне будівництво, так і за власником (користувачем) земельної ділянки. При цьому, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Фактично знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Частинами 1, 4 ст. 376 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) установлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Аналіз ст. 376 ЦК України дає підстави стверджувати, що оскільки мова йде про вже збудований об`єкт або який будується, а особа, яка здійснила (здійснює) будівництво без відповідного дозволу, не набуває право власності на такий об`єкт, його доля не може бути невирішеною. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124)). Загальний суспільний інтерес у контролі за використанням зайнятої прибережною захисною смугою земельної ділянки за її цільовим призначенням для гарантування безпеки довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає над приватним інтересом у заволодінні такою ділянкою у користування з метою розміщення приміщень адміністративно-побутового призначення. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У відповідності до частини 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статі. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Судом встановлено, що прокурор звернувся в інтересах держави з дотриманням вимог законодавства, як самостійний позивач. На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокурором, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого прокурором. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved