Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр») Кузьменко М. В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 07.06.2025-100001556 від 07 червня 2025 року у розмірі 41 967,68 грн, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти. У подальшому між сторонами укладалися додаткові договори, відповідно до яких сума кредиту збільшувалася шляхом надання позичальнику додаткових траншів. Позивач зазначає, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконав та у встановлені строки кредитні кошти і нараховані платежі не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на день звернення до суду становить 41 967,68 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 15 798,00 грн, за процентами 14 098,18 грн, комісії 1 450,00 грн, неустойка 10 621,50 грн. Разом з тим, відповідачем частково здійснювалися платежі на погашення заборгованості, зокрема 21 червня 2025 року 2 269,50 грн, 04 липня 2025 року 2 560,00 грн та 18 липня 2025 року 8 500,00 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Кельменецького районного суду від 02 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2026 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримав позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, відзив на позов не подав і причин своєї неявки суду не повідомив. За згодою представника позивача та відповідно до статті 280 ЦПК України суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та перевіривши їх наданими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 07 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07.06.2025-100001556, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти у сумі 8 500,00 грн строком на 168 днів, із кінцевою датою повернення кредиту 21 листопада 2025 року. Згідно з умовами кредитного договору за користування кредитними коштами встановлено фіксовану процентну ставку: «Стандарт» у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом перших чергових періодів користування кредитом, та процентну ставку «Економ» у розмірі 0,5 % за кожен день користування кредитом, що застосовується протягом наступних періодів користування кредитом. Також договором передбачено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 5 % від суми кредиту та нарахування неустойки у разі прострочення виконання зобов`язань. З матеріалів справи вбачається, що у подальшому між сторонами укладалися додаткові договори, відповідно до яких за ініціативою позичальника сума кредиту збільшувалася шляхом надання додаткових траншів. Зокрема, 12 червня 2025 року суму кредиту було збільшено до 11 900,00 грн, 02 липня 2025 року до 14 200,00 грн, 20 липня 2025 року до 18 200,00 грн, а 26 липня 2025 року до 21 600,00 грн. Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується. Разом з тим, відповідач належним чином умови кредитного договору не виконав, у встановлені договором строки отримані кредитні кошти та нараховані платежі не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача станом на день звернення до суду становить 41 967,68 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 15 798,00 грн, заборгованість за процентами 14 098,18 грн, комісії 1 450,00 грн, неустойка 10 621,50 грн. Судом також встановлено, що відповідачем здійснювалися часткові платежі на погашення заборгованості, зокрема 21 червня 2025 року 2 269,50 грн, 04 липня 2025 року 2 560,00 грн та 18 липня 2025 року 8 500,00 грн, однак зазначені платежі не призвели до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи, що відповідач отримані кредитні кошти у встановлений договором строк не повернув та належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Кредит надається на умовах строковості, платності та поворотності шляхом перерахування коштів на рахунок позичальника, у тому числі з використанням реквізитів електронного платіжного засобу. Днем надання кредиту вважається дата списання коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення дата надходження коштів на рахунок кредитодавця. Позичальник зобов`язаний використовувати кредит відповідно до визначених у договорі цілей та забезпечити своєчасне його повернення, а також сплату процентів і можливих штрафних санкцій у строки, визначені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, стаття 204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину. Це означає, що вчинений правочин вважається дійсним і таким, що породжує цивільні права та обов`язки, доки його недійсність не буде встановлено судом, рішення якого набрало законної сили. У разі відсутності спростування цієї презумпції сторони зобов`язані виконувати свої обов`язки відповідно до умов укладеного договору. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в документі чи кількох документах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний сторонами. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк згідно з умовами договору та вимогами закону. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Його зміст становлять умови, визначені та погоджені сторонами, а також ті, що є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору, згідно зі статтею 638 ЦК України, є умови про предмет договору, а також інші умови, визначені законом або необхідні для договорів даного виду. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, оформлена в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційних систем, яка має ту саму юридичну силу, що й договір, укладений у письмовій формі. Частина 7 статті 11 цього Закону передбачає, що електронний договір укладається і виконується в порядку, визначеному Цивільним та Господарським кодексами України. Згідно з частиною 12 статті 11, електронний договір, підписаний відповідно до статті 12 цього Закону, прирівнюється за правовими наслідками до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо електронний правочин відповідно до законодавства або за домовленістю сторін має бути підписаний, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису згідно із Законом України «Про електронний цифровий підпис», за умови застосування таких засобів усіма сторонами правочину. Також допускається використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором або аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін. Електронний підпис слугує засобом ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Закон передбачає можливість застосування як електронного цифрового підпису (який накладається за допомогою особистого ключа і перевіряється відкритим ключем), так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилається іншій стороні. Таким чином, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, укладеного в електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати позичальнику грошові кошти на умовах, визначених договором, а позичальник повернути кредит і сплатити проценти. Згідно зі статтею 1056 ЦК України, розмір процентів і порядок їх сплати визначаються сторонами залежно від кредитного ризику, строку користування кредитом та інших чинників. На підставі статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на отримання процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок їх сплати визначаються договором, а в разі їх відсутності на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у позичальника виникає зобов`язання повернути кредитодавцю отримані кошти та сплатити проценти на умовах, передбачених договором. З наданих матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено кредитний договір № 07.06.2025-100001556 від 07 червня 2025 року, у якому визначено розмір кредиту, процентну ставку, строк користування кредитом та порядок його повернення. У подальшому між сторонами укладалися додаткові договори, відповідно до яких за ініціативою позичальника сума кредиту збільшувалася шляхом надання додаткових траншів. Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши [PERSON] кредитні кошти, які у сукупності становили 21 600,00 грн, шляхом перерахування відповідних сум на платіжну картку позичальника. Водночас [PERSON] не виконав узяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати передбачених договором платежів. Згідно з наданим позивачем розрахунком, у відповідача утворилася заборгованість у загальному розмірі 41 967,68 грн, що складається з: 15 798,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 14 098,18 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 450,00 грн заборгованість за комісіями; 10 621,50 грн неустойка. Разом з тим матеріалами справи встановлено, що відповідач здійснював часткові платежі на погашення заборгованості, зокрема 21 червня 2025 року у сумі 2 269,50 грн, 04 липня 2025 року у сумі 2 560,00 грн та 18 липня 2025 року у сумі 8 500,00 грн. Будь-яких доказів на спростування наведеного позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, у зв`язку з чим суд перевірив наданий позивачем розрахунок та приходить до висновку про його обґрунтованість. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, визначених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач довів факт укладення між сторонами кредитного договору, надання відповідачу кредитних коштів, а також наявність заборгованості за вказаним договором. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] неустойки в розмірі 10 621,50 суд зазначає таке. З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на всій території України введено воєнний стан. Законом України № 2120-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану, а також протягом тридцяти днів після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, та від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка, штраф чи пеня, нараховані з 24.02.2022 року за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем. Аналогічні положення містить пункт 6? розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», згідно з яким у період дії воєнного або надзвичайного стану та протягом тридцяти днів після його припинення споживач звільняється від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. У цей період споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) чи інші платежі, передбачені договором за прострочення виконання зобов`язань, а також забороняється підвищення процентної ставки з причин, не передбачених частиною четвертою статті 1056? ЦК України. З огляду на те, що нарахування неустойки у сумі 10 621,50 грн здійснено позивачем у період дії воєнного стану, а закон прямо встановлює звільнення позичальника від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань у цей період, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині як таких, що не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином, враховуючи викладене, дослідивши всі наявні у справі докази, перевіривши їх належність, допустимість, достовірність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» підлягають частковому задоволенню. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість. Отже, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 31 346,18 грн, з яких: -15 798 грн заборгованість за тілом кредиту; -14 098,18 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; -1 450,00 грн заборгованість за комісією. Саме у такому розмірі позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову (близько 74,69 % заявлених вимог), з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 809,32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial