Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України третя особа Рівненська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. У пред`явленому до суду позові, [PERSON] просив стягнути з держави України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 480801 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що 03 липня 2017 року слідчим відділом Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області під процесуальним керівництвом прокуратури Рівненської області відносно нього було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017181010000109, у якому 15 грудня 2017 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України. 08 лютого 2018 року у цьому кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який направлено для його розгляду до суду. Під час судового розгляду даної справи в Костопільському районному суді Рівненської області, прокурором було змінено пред`явлене обвинувачення з ч. 3 ст.369-2 КК України на ч.2 ст. 190 КК України (погоджений обвинувальний акт від 26.11.2019 року). Зміну обвинувачення прокурор вмотивував тим, що під час з`ясування обставин кримінального провадження не знайшли свого підтвердження факти одержання [PERSON] та [PERSON] , неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме суддею Березнівського районного суду. Згідно вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2020 року кримінальне провадження № 42017181010000109 за обвинуваченням [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 190 КК України. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 травня 2022 року вищевказаний вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2020 року залишено без змін. Перебуваючи під слідством та судом 5 років, йому завдані моральні страждання, які зачепили важливі сторони існування та призвели до глибоких психологічних переживань а саме: він перебував у постійному психологічному напруженні та хвилюванні, почував себе приниженим, постійно знаходився в стані психоемоційної напруги з реакцією роздратованості. В нього безпідставно проводилися обшуки, які нічого не виявили, безпідставно застосовувався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що обмежував свободу пересування. Вищевказані обставини викликали у нього сильні нервові стреси, сильні душевні переживання. Зазначені обставини також вплинули на його ділову репутацію, що стало наслідком втрати професійного заробітку. Більше п`яти років повинен був доводити свою невинуватість, що значно похитнуло його здоров`я. Зважаючи, що закон містить мінімально визначений розмір моральної шкоди, який не може бути меншим за мінімальну заробітну плату за кожен місяць перебування під впливом незаконного рішення органу державної влади, тому цей позов містить вимогу у її мінімальному розмірі. Таким чином, заявив вимогу про стягнення мінімального розміру моральної шкоди, визначеного прямою нормою закону, що станом на день подання позовної заяви складає 480801 грн. за період з 03.07.2017 по 06.08.2022, що становить 60 місяців 3 дні. До початку судового засідання позивач [PERSON] подав заяву (№ 70366/25-Вх від 12.11.2025) згідно якої просив справу розглядати у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просив задовольнити їх. Представник відповідача Державної казначейської служби України до початку судового засідання подав заяву (№ 2268/26-Вх від 13.01.2026) згідно якої просили справу слухати за відсутності представника Казначейства, врахувати позицію Казначейства при ухваленні рішення. Ухвалити рішення за яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви. Згідно поданого до суду відзиву, вважають, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Вважають, що належним відповідачем у даній справі є Рівненська обласна прокуратура, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Окрім того зазначили, що у позивача відсутні підстави для відшкодування шкоди згідно із статтею 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також вказали, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду. Представник третьої особи прокурор Власова І.А., яка діє згідно довіреності від 15.09.2025 № 15/2-434 Вих-25., у судовому засіданні підтримала подані до суду пояснення у межах їх доводів. Просила відмовити у задоволенні позову. Свої доводи обґрунтували наступними доводами. Зазначений період перебування під слідством та судом визначений позивачем, не відповідає фактичним обставинам справи. Так, період перебування позивача під слідством і судом починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 14 ч. 1 ст.3 КПК України) та закінчується виправдувальним вироком суду, яких набрав законної сили (ч. 1 сі. 43 КПК України). Як вже зазначалось, 15.12.2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Вироком Костопільського районного суду від 16.10.2020, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 05.05.2022, [PERSON] визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за відсутністю в їхніх діях складу злочину. Отже, період перебування [PERSON] під слідством чи судом складає 4 роки, 4 місяці і 21 день, тобто повних 52 місяці та 21 день, починаючи з 15.12.2017 (дата повідомлення про підозру) до 05.05.2022 (дата набрання законної сили вироком суду), а не 60 місяців та 3 дні, як зазначено позивачем. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 480 801 грн [PERSON] зазначено Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік». Зокрема, вказану суму позивачем обраховано шляхом множення періоду з 03.07.2017 по 06.08.2022 (60 місяців і 3 дні) на мінімальну заробітну плату у розмірі 8 тис грн (на час розгляду справи). Однак, при розрахунку моральної шкоди позивачем не взято до уваги, що у абзаці 3 ст. 8 указаного Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» визначено розмір мінімальної заробітної нлати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 2102 гривні. Так, визначення у Законі України «Про державний бюджет України на 2025 рік» розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду, не суперечить положенням ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР щодо гарантованого відшкодування моральної шкоди на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, що діє на час розгляду справи. Позивачу державою не гарантовано конкретних майнових очікувань саме в частині розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки законом про державний бюджет кожного року визначається різний розмір мінімальної заробітної плати, отже відшкодування моральної шкоди у розмірі мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 2102 грн, не звужує зміст та обсяг існуючих прав [PERSON] , не суперечить вимогам 13 Закону №266/94-ВР. Визначення мінімальної заробітної плати на рівні розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду не змінює суті відшкодування, яке гарантується на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Так, позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Отже, у разі доведеності [PERSON] заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, розмір відшкодування підлягає розрахунку із застосуванням величини для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 2102 грн, враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом, а саме з 15.12.2017 по 05.05.2022. Ухвалою суду від 03.09.2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначене засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 13.01.2026 закрите підготовче засідання, призначений судовий розгляд з викликом сторін. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи і наявні в них докази, та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, 03 липня 2017 року слідчим відділом Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області під процесуальним керівництвом прокуратури Рівненської області було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017181010000109. 15 грудня 2017 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України. 08 лютого 2018 року у цьому кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який направлено для його розгляду до суду. Під час судового розгляду даної справи в Костопільському районному суді Рівненської області, прокурором було змінено пред`явлене обвинувачення з ч. 3 ст.369-2 КК України на ч.2 ст. 190 КК України (погоджений обвинувальний акт від 26.11.2019 року). Зміну обвинувачення прокурор вмотивував тим, що під час з`ясування обставин кримінального провадження не знайшли свого підтвердження факти одержання [PERSON] та [PERSON] , неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме суддею Березнівського районного суду. Згідно вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2020 року кримінальне провадження № 42017181010000109 за обвинуваченням [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 190 КК України. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 травня 2022 року вищевказаний вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2020 року залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд врахову. мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права у справі за аналогічним предметом та підставою, викладені у постанові від 09.04.2025 справа № 757/1549/21-ц. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Оскільки касаційна скарга [PERSON] містить доводи лише щодо розміру компенсації моральної шкоди, тому касаційний суд в порядку статті 400 ЦПК України переглядає у касаційному порядку оскаржуване судове рішення у межах цих доводів касаційної скарги. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цим вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не у повній мірі з огляду на таке. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно керувався тим, що в результаті незаконного повідомлення позивачу про підозру, яка надалі була скасована, а кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, позивачу було заподіяно моральну шкоду. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у цьому випадку презюмується. Визначаючи строк перебування [PERSON] під слідством, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що його початком є 07 грудня 2018 року (дата затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), а останнім днем є 16 січня 2020 року (дата винесення постанови про закриття кримінального провадження), тобто [PERSON] перебував під слідством 13 місяців та 9 днів. Однак, суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив із визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн. Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 квітня 2024 року мінімальну заробітну плату на рівні 8 000,00 грн. Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000,00 грн. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24). Таким чином, оскільки період перебування [PERSON] під слідством становить 13 місяців та 9 днів (з 07 грудня 2018 року до 16 січня 2020 року), розмір морального відшкодування не може бути меншим за 106 322,58 грн ((8 000,00 грн х 13 місяців = 104 000,00 грн) + (8 000,00 грн ? 31 календарні дні х 9 днів = 2 322,58 грн) = 106 322,58 грн). Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством, що підставно констатував і апеляційний суд. Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, розмір завданої [PERSON] моральної шкоди Верховний Суд визначає у сумі 106 322,58 грн, оскільки такий розмір не менший від мінімального і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення. При цьому Верховний Суд не переоцінює докази, а враховує, що апеляційний суд порушив норми права, а саме вимоги статей 77, 78, 89 ЦПК України та статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки не надав їм належної уваги при визначенні розміру моральної шкоди. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір морального відшкодування, колегія суддів бере також до уваги аргументи відзиву Головного управління Національної поліції у м. Києві про те, що [PERSON] у період з 06 грудня 2018 року до 19 січня 2019 року за ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва повинен був знаходитися під вартою в межах кримінального провадження № 42012110000000026, де він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12, 13 частини другої статті 115 КК України, а після - в Київському СІЗО, що вказує на те, що обставини незаконного кримінального переслідування в межах кримінального провадження № 12018100010011046, які зазначає позивач як підставу для відшкодування моральної шкоди, не призвели до суттєвих змін в організації його життя. Отже, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції та стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 106 322,58 грн з урахуванням ступеня істотності вимушених змін у організації його життя, а також засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» мінімальна заробітна плата становить 8647 грн. Отже, судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом у період часу з 15.12.2017 ( дата повідомлення про підозру) до 05.05.2022 (дата набрання законної сили вироком суду) отже період становить 52 місяці та 21 день. Розмір морального відшкодування становить 455 697,00 грн. з розрахунку 8647,00 грн. ( мінімальна заробітна плата у 2026 на день розгляду справи) х 52 місяці 21 день = 455 697,00 грн.(449 644,00 грн. (за52 м.) + 6053,00 грн.(за21 день)). Посилання на пропущення строку позовної давності не заслуговують на увагу з тих підстав. З 02.04. 2020 30.06.2023 мало місце зупинення строків через карантинні обмеження (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). З 24.02.2022 (або 17.03.2022) 03.09.2025: Зупинення через воєнний стан (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, уточнено законом № 4434-IX). Відновлено строки з 4 вересня 2025 року « та знову почали обчислюватися. Остаточне судове рішення було ухвалене 05.05.2022 у період зупинення строків через карантинні обмеження. Позов пред`явлено до суду 08.08.2025, в період зупинення строку даності через воєнний стан. На підставі викладеного,

Outcome: approved