Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

29 грудня 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" Лисенко Олена Сергіївна через систему Електронний суд звернулась до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовуваний тим, що відповідачка на підставі укладеного з позивачем кредитного договору №19.05.2025-1000075 від 19.05.2025 року отримала в позику 10 000,00 грн на умовах кредиту, які зобов`язалась повернути і сплатити проценти за користування коштами. У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 27 184,00 грн, яка складається із 9100,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 11 284,00 грн заборгованості за нарахованими процентами, 1800,00 грн заборгованості за комісією і 5000,00 грн нарахованої неустойки за невиконання зобов`язань. Ухвалою суду від 02.01.2026 року судом відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і без виклику сторін. 02 березня 2026 року від представника відповідачки адвоката Долинки О.А. через систему Електронний суд до суду подана заява, у якій він просить взяти до уваги при вирішенні справи пояснення з приводу заявлених позовних вимог і зазначає, що неустойка за невиконання відповідачкою зобов`язань нарахована неправомірно з огляду на законодавчу заборону її нарахування в період воєнного стану, а умови договору щодо обв`язку сплати позичальником комісії за надання кредиту і за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, через що позов у цій частині не підлягає задоволенню. Також представник відповідачки наводить власний розрахунок можливої заборгованості, відповідно до якого вважає, що за тілом кредиту борг становить 8100,00 грн, а за процентами 10 125,00 грн. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні у справі матеріали і письмові докази, доводи і пояснення сторін, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 19 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" і [PERSON] шляхом накладання електронних підписів підписали пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту), а, з боку відповідачки зокрема, шляхом введення одноразового ідентифікатора "Е423". Відповідно до пункту 1.1. цього документу дана пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) є пропозицією Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" укласти елдектронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", і не є ні договором приєднання/його частиною у розумінні ст. 634 Цивільного кодексу України, ні публічним договором у розумінні ст. 633 Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 2.1. пропозиції електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Пунктом 2.2. пропозиції встановлено, що вона складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: заявка, сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на його номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. 19.05.2025 року відповідачка підписала одноразовим ідентифікатором "Е423" підписала заявку кредитного договору №19.05.2025-100001075 (кредитної лінії), який становить невід`ємну частину пропозиції про укладення кредитного договору. Згідно із вказаною заявкою позивач надав відповідачці кредит в сумі 10 000,00 грн (пункт 2) на строк 217 днів (пункт 3) і кінцевою датою повернення 21.12.2025 року (пункт 4). Продовження строку кредитування умовами непередбачене (пункт 5). Пунктом 6 заявки встановлено, що протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, визначених графіком платежів, відповідачці за користування кредитними коштами нараховуються проценти за ставкою "Стандарт" в розмірі 1% щоденно. За змістом пункту 7 заявки протягом наступних чергових періодів нараховується процентна ставка "Економ" у розмірі 0,5% за кожен день користування кредитом. Пунктом 8 заявки встановлена комісія за надання кредиту в розмірі 9% від суми кредиту, що дорівнює 900,00 грн, яка нараховується кредитором в день видачі кредиту і сплачується згідно графіку платежів. Відповідно до пункту 9 заявки позичальнику кредитодавцем нараховується комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 900,00 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом і яка підлягає сплаті відповідно до графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості нараховується за організацію і забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628ЦК України). Статті 6 та 627ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловогообороту,вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.2ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі. З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким,що укладений у письмовому вигляді (статті 205 та 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі№404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19, від16.12.2020 у справі №561/77/19. ЗакономУкраїни "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що договір про надання фінансових послуг (включно,мікропозики)укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; увигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою)на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Статтею 13 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів(печаток)сторін у порядку, визначеному законодавством). Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначено Законом України "Про електронну комерцію" №675-VIII від 03.09.2015 (надалі-Закон№675-VIII), який набрав чинності 30.09.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №675-VIII електроннакомерція-це відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття,зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір-це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч.2,4 ст. 8 Закону №675-VIII покупець (замовник,споживач)товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує)пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації він формаційній системі суб`єкта електронної комерції,шляхом введення (створення)особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту)другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно ч.6 ст.11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;заповнення формуляра заяви (форми)про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій,що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законом передбачено три різні способи акцепту пропозиції на укладення електронного договору. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону№675-VIII у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції(акцепт)у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електроннийдоговір,укладенийшляхомобмінуелектроннимиповідомленнями,підписанийупорядку,визначеномустаттею12цьогоЗакону,вважаєтьсятаким,щозаправовиминаслідкамиприрівнюєтьсядодоговору,укладеногоуписьмовійформі(ч.12ст.11Закону№675-VIII). Згіднозст.12Закону№675 VIII, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовлені стюсторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису)за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону № 675-VIII одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність факту укладання позивачем і відповідачкою 19.05.2025 року кредитного договору №19.05.2025-100001075 у належній формі, що також не оспорюється відповідачкою. Позивач надав суду копію листа ТОВ "Універсальні платіжні рішення"вих. №277-2212 від 22.12.2025 року, відповідно до змісту якого 19.05.2025 року на картковий рахунок відповідачки перераховані кошти в сумі 10 000,00 грн з призначенням платежу "видача за договором кредиту №19.05.2025-100001075". Відтак, доведеним суд вважає і факт отримання відповідачкою кредиту, що нею не заперечується. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1, 3 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами статей 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до графіку платежів відповідачка мала здійснювати погашення кредиту у наступному порядку: 18.06.2025 року сплатити кредитодавцю 4000,00 грн, з яких 3100,00 грн нарахованих процентів і 900,00 грн комісії за надання кредиту; 19.07.2025 року і 19.08.2025 року здійснити платежі по 4000,00 грн, з яких 3100,00 грн нарахованих процентів і 900,00 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості; 19.09.2025 року, 20.10.2025 року і 20.11.2025 року сплачувати по 1550,00 грн нарахованих процентів за користування кредитом; 21.12.2025 року здійснити повернення основною суми кредиту в розмірі 10 000,00 грн і сплатити 1550,00 грн нарахованих процентів. Доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачкою суду не надано. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка на виконання умов кредитного договору здійснила єдиний платіж 18.06.2025 року в сумі 4900,00 грн, з якого 3100,00 грн позивач зарахував на погашення нарахованих за період з 19.05.2025 року по 18.06.2025 року процентів, 900,00 грн на погашення комісії за надання кредиту і 900,00 грн на погашення тіла кредиту, після чого заборгованість за основною сумою кредиту зменшилась до 9100,00 грн. У заяві представника відповідачки від 02.03.2026 року вказується, що нарахування кредитодавцем комісії за надання кредиту є неправомірним, оскільки саме на це і спрямована діяльність фінансової установи і не є додатковою чи супутньою послугою в розумінні законодавства про споживче кредитування, а тому така умова договору є нікчемною. Суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідачки, з огляду на таке. За змістом п. 4 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, нормами Закону України "Про споживче кредитування" кредитору надано право встановлювати в договорі умову щодо комісії пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, а також відносити плату за такі послуги до загальних витрат за споживчим кредитом. Судом встановлено, що ТОВ "Споживчий центр" здійснює діяльність з надання коштів у позику на умовах кредиту без відкриття рахунків у власній установі. У матеріалах справи наявна копія договору про надання послуг з переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024 року, укладеного між ТОВ "Споживчий центр" і ТОВ "Універсальні платіжні рішення", відповідно до умов якого останнє надає позивачу платіжні послуги з переказу коштів, за що отримує винагороду. За таких обставин суд не вбачає підстав вважати нікчемною умову кредитного договору №19.05.2025-100001075 від 19.05.2025 року про встановлення позичальнику комісії за надання кредиту. Щодо вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1800,00 грн суд бере до уваги наступне. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України "Про споживче кредитування", який набув чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника(за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас, Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про споживче кредитування", після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частиною 1 та частиною 2 статті11, частиною 5 статті12 Закону України "Про споживче кредитування". Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини 5 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Позивачем суду не надані належні і допустимі докази на підтвердження наявності, переліку, порядку та умов надання і фактичного отримання споживачем додаткових та супутніх банківських послугкредитодавця, а тому нарахування відповідачцікомісіїв розмірі 1800,00 грн за такі послуги суд вважає безпідставним і відмовляє в задоволенні позову у цій частині. Позивач також просить стягнути з відповідачки 5000,00 грн неустойки, яка нарахована у зв`язку із неналежним виконанням нею взятих на себе зобов`язань. Заявляючи вимогу про стягнення неустойки позивач покликався на положення Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, на підставі якого, на думку позивача, дозволено здійснювати нарахування неустойки за договорами про споживчий кредит. Проте, суд у цій частині відхиляє доводи позивача. 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України №133/2022від 14 березня 2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року, №341/2022 від 17 травня 2022 року, №573/2022 від 12 серпня 2022 року, №757/2022 від 07 листопада 2022 року, №58/2023 від 06 лютого 2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року і діє по цей час. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На час розгляду даної справи судом положення пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України є чинними. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України(частина 2 статті 4 ЦК України). Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі №5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі №6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)). Також, Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23 (провадження № 61-8279св23), від 12.02.2025 №758/5318/23 (провадження №61-15103св24), відповідно до яких, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд доходить до висновку про те, що на договір про споживчий кредит, укладений між сторонами у справі, розповсюджується дія пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, а відтак позичальник, тобто Відповідач, звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця, тобто Позивача, неустойки за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року, а нарахована позикодавцем неустойка, що передбачена відповідним договором, підлягає списанню позикодавцем. Враховуючи викладене, суд виснує, що 5000,00 грн нарахованої відповідачці неустойки підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі) в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому відсутні підстави для її стягнення з відповідача. З урахуванням встановлених судом обставин і досліджених доказів у справі, позовна заява ТОВ "Споживчий центр" до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з неї на користь позивача заборгованості в розмірі 20 384,00 грн, з яких 9100,00 грн заборгованості за тілом кредиту і 11 284,00 грн заборгованості за нарахованими процентами, а у решті задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивачем сплачено 2422,00 грн судового збору. Враховуючи те, що позов ТОВ "Споживчий центр" задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, визначає позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнувши їх із [PERSON] у розмірі 1 816,44 грн судового збору (20 384,00 / 27 184,00 х 2422,40).

Outcome: partial