Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

10 вересня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2024 року у справі №338/348/24 з його батька, [PERSON] , на користь матері, [PERSON] , було стягнуто аліменти на утримання дітей, у тому числі на його утримання, у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Разом з тим позивач зазначив, що фактично з 2023 року проживає окремо від матері, разом із дідом по батьківській лінії у селі Іваниківка Івано-Франківського району, перебуває на його утриманні, тоді як мати фактично не забезпечує його матеріального утримання, а аліменти, які сплачує батько на її користь, не витрачаються належним чином у його інтересах. На підтвердження зазначених обставин позивач посилався на акт обстеження умов проживання, висновок служби у справах дітей щодо цільового використання аліментів, довідки та інші письмові докази. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на його утримання, присуджених рішенням суду від 03 липня 2024 року у справі №338/348/24. Визнати виконавчий лист, виданий на підставі зазначеного рішення суду, таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення аліментів на його утримання. Стягувати з [PERSON] та [PERSON] на його користь аліменти у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) кожного з відповідачів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ним повноліття. 13 жовтня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення аліментів. У позовній заяві позивачка зазначила, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2024 року у справі №338/348/24 з її батька, [PERSON] , було стягнуто аліменти на користь матері на утримання дітей, у тому числі на її утримання. Разом з тим вона вказувала, що фактично проживає окремо від матері, навчається у Львівському національному університеті імені Івана Франка та проживає у студентському гуртожитку у місті Львові, а у вихідні дні перебуває у дідуся по батьківській лінії. За її твердженням, мати не забезпечує її належного утримання та не витрачає аліменти, які сплачує батько, у повному обсязі на її потреби. З огляду на викладене позивачка просила суд стягувати з [PERSON] та [PERSON] на її користь аліменти у розмірі по 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) кожного з відповідачів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття. Крім того, у позові ставилося питання про припинення виконання попереднього рішення суду в частині аліментів, що стягувалися на її користь через матір. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 04 грудня 2025 року цивільну справу №338/1372/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення аліментів об`єднано в одне провадження з цивільною справою №338/1229/25 за позовом [PERSON] до тих самих відповідачів. Об`єднаній справі присвоєно єдиний номер №338/1229/25, провадження №2/338/790/25, а її розгляд постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2026 року підготовче провадження у цивільній справі за позовами [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про стягнення аліментів було закрито та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачів адвокат Стефурак Н.С. позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з наведених у позовних заявах підстав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Соболик О.В. у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, відповідач не заперечувала проти припинення стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] та [PERSON] , а також проти стягнення з [PERSON] аліментів на користь позивачів, однак вважала, що такі аліменти підлягають стягненню з дня набрання рішенням суду законної сили, а не з дати пред`явлення позову. Зазначає, що фактично на час розгляду справи батько сплачує аліменти та діти отримують необхідне утримання. Представник відповідача [PERSON] , його батько [PERSON] у судовому засіданні не мав заперечень проти заявлених вимог до [PERSON] , просив вирішити справу відповідно до закону. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2024 року у справі № 338/348/24 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що після ухвалення зазначеного рішення суду змінилися фактичні обставини, які були підставою для визначення способу отримання аліментів. Зокрема, з наданих сторонами доказів, пояснень учасників справи, актів обстеження умов проживання та інших письмових матеріалів установлено, що позивачі фактично проживають окремо від матері, яка відповідно до рішення суду є одержувачем аліментів, та не перебувають під її постійним утриманням. Зазначені обставини сторонами у справі не заперечувалися та фактично визнавалися, а тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності. Таким чином встановлено, що фактичне забезпечення повсякденних потреб дітей здійснюється не матір`ю, а іншими членами сім`ї, зокрема дідом та бабою по батьківській лінії, що сторонами у справі не заперечувалося. За таких обставин аліменти, які відповідно до рішення суду від 03 липня 2024 року стягуються з батька на користь матері, фактично не надходять безпосередньо у розпорядження дітей, які мають право на їх отримання. Відповідно до частини третьої статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Крім того, згідно з частиною першою статті 18 та частиною четвертою статті 152 Сімейного кодексу України дитина, яка досягла чотирнадцяти років, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого права чи інтересу. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини фактичного проживання позивачів окремо від матері, а також те, що аліменти є власністю дитини та повинні використовуватися в її інтересах, суд доходить висновку, що зміна фактичного місця проживання дітей та способу їх утримання є підставою для зміни порядку отримання аліментів, а саме для припинення їх стягнення на користь матері та стягнення аліментів безпосередньо на користь дітей. Із матеріалів справи вбачається, що позов [PERSON] надійшов до суду 10 вересня 2025 року, а позов [PERSON] - 13 жовтня 2025 року. Також зібраними у справі доказами підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживали окремо від матері. Це підтверджується, зокрема, актами обстеження умов проживання, довідками, наданими позивачами, відомостями щодо навчання [PERSON] , а також не спростовано відповідачами. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статті 181-183 цього Кодексу визначають способи виконання такого обов`язку та правила визначення розміру аліментів, а стаття 191 Сімейного кодексу України встановлює, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд ураховує, що позивачі на момент звернення до суду досягли чотирнадцятирічного віку та набули права на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права та інтересу, а також права на самостійне одержання аліментів. Такий підхід узгоджується з положеннями сімейного законодавства та з наведеними позивачами правовими висновками Верховного Суду щодо самостійного звернення неповнолітньої особи із вимогою про стягнення аліментів. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зміни порядку отримання аліментів є обґрунтованими, оскільки фактично [PERSON] та [PERSON] проживали окремо від матері, а аліменти, що надходили на її користь для їх утримання, не надходять безпосередньо у розпорядження дітей, які мають право на їх отримання. Разом з тим суд бере до уваги, що стягнення аліментів з батька на користь матері за рішенням від 03 липня 2024 року фактично виконувалося. За таких обставин повторне стягнення з [PERSON] аліментів на користь дітей за той самий минулий період призвело б до подвійного виконання одного й того самого аліментного обов`язку. Саме з цих підстав зміна порядку стягнення аліментів з батька має здійснюватися на майбутнє - з дня набрання цим рішенням законної сили. Щодо вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд виходить із того, що відповідно до статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може визнати його таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням або з інших причин. Оскільки обов`язок [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON] припиняється з дня набрання рішенням законної сили, виконавчий лист у відповідній частині підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з цього ж часу. Щодо позовних вимог [PERSON] суд зазначає таке. Оскільки аліменти з матері на його користь раніше не стягувалися, підлягає застосуванню загальне правило статті 191 Сімейного кодексу України, а тому аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню від дня пред`явлення позову, тобто з 10 вересня 2025 року, і до досягнення ним повноліття, тобто до [INFO] . Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що аліменти мають стягуватися лише з дня набрання рішенням суду законної сили, суд відхиляє, оскільки воно суперечить прямому припису частини першої статті 191 Сімейного кодексу України. Саме по собі часткове визнання позову відповідачем не звільняє суд від обов`язку перевірити його відповідність закону; відповідно до статті 206 ЦПК України суд не може покласти в основу рішення таке визнання в частині, в якій воно не узгоджується з вимогами закону. Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що оскільки батько [PERSON] на даний час продовжує сплачувати аліменти на підставі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2024 року, то аліменти з матері повинні стягуватися лише з дня набрання рішенням суду законної сили, суд вважає необґрунтованим. Зазначені доводи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки обов`язок батьків утримувати дитину є рівним та самостійним обов`язком кожного з батьків і не ставиться у залежність від виконання такого обов`язку іншим з батьків. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язку щодо її утримання. Крім того, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків до досягнення нею повноліття. Отже, сам по собі факт виконання одним із батьків обов`язку щодо утримання дитини не звільняє іншого з батьків від виконання такого обов`язку та не впливає на момент виникнення у нього обов`язку сплачувати аліменти. За таких обставин суд дійшов висновку, що при вирішенні питання про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає застосуванню загальне правило частини першої статті 191 Сімейного кодексу України, відповідно до якого аліменти на дитину присуджуються від дня пред`явлення позову, незалежно від того, чи здійснювалося утримання дитини іншим з батьків. Щодо, вимог до [PERSON] про стягнення аліментів на користь [PERSON] , суд уважає, що вони підлягають задоволенню з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення ним повноліття, оскільки саме такий підхід забезпечує баланс інтересів сторін та унеможливлює подвійне стягнення аліментів за період, за який батько вже виконував попереднє рішення суду на користь матері. Щодо позовних вимог [PERSON] суд виходить із такого. На момент звернення до суду [PERSON] була неповнолітньою, однак [INFO] досягла повноліття. Тому аліменти на її утримання могли бути присуджені лише за період до досягнення нею вісімнадцяти років, оскільки обов`язок батьків утримувати дитину за статтею 180 Сімейного кодексу України існує до досягнення нею повноліття. Оскільки батько вже сплачував аліменти матері за попереднім рішенням суду, стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] за період до 16 січня 2026 року призвело б до подвійного стягнення. Тому позовні вимоги [PERSON] фактично підлягають задоволенню лише в частині стягнення аліментів з матері. З [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти з дня пред`явлення позову, тобто з 13 жовтня 2025 року, до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] , виходячи з вищезазначених підстав. Визначаючи розмір аліментів, суд ураховує, що відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що заявлений та підтриманий позивачами розмір аліментів у 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) кожного з відповідачів є обґрунтованим, співмірним та таким, що відповідає інтересам дітей. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Водночас зазначена норма надає суду право, а не покладає обов`язок у кожному випадку допускати негайне виконання такого рішення. Як установлено судом, на момент розгляду справи на виконанні перебуває рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2024 року у справі №338/348/24, відповідно до якого з відповідача [PERSON] продовжують стягуватися аліменти на утримання дітей. Таким чином, позивачі на даний час не позбавлені матеріального забезпечення, оскільки аліменти фактично продовжують сплачуватися батьком. З огляду на наведене, а також враховуючи, що даним рішенням суд змінюється спосіб отримання аліментів та визначається новий порядок їх стягнення з обох батьків, суд не вбачає підстав для допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів, оскільки відсутня необхідність у застосуванні такого процесуального заходу для забезпечення інтересів дітей. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, а згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України у такому випадку судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у дохід держави. З огляду на часткове задоволення позовів суд уважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів по 1331,20 грн судового збору. На підставі наведеного, ст. 180-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial