Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за заявою [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала в місті Луганськ [INFO] ; допустити негайне виконання рішення суду. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] на території м. Луганськ помер [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з окупацією, на момент смерті [PERSON] органи державної влади України не здійснювали свої повноваження на території міста Луганськ, Луганської області, у зв`язку з чим заявник не мав можливості зареєструвати факт смерті батька у передбаченому законодавством порядку. На даний момент, заявник має намір зареєструвати факт смерті батька, що необхідно для подальшого отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадщини. Самостійно зареєструвати факт смерті заявник не має можливості, оскільки органи реєстрації актів цивільного стану не приймають документи, видані незаконними органами, створеними у незаконний спосіб на тимчасово окупованій території України. Згідно з автоматизованим розподілом судової справи між суддями матеріали заяви передано для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2026 заяву [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків заяви шляхом подання до суду уточненої заяви про встановлення факту смерті, в якій чітко, без виправлень, визначені вимоги заяви, а саме: прізвище, ім`я та по батькові особи, щодо якої заявник просить встановити факт смерті. 26.02.2026 на адресу суду надійшла уточнена заява про встановлення факту смерті, в якій чітко визначені вимоги заяви, а саме: прізвище, ім`я та по батькові особи, щодо якої заявник просить встановити факт смерті. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2026 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено справу до розгляду на 03.03.2026. Залучено до участі у цивільній справі Хаджибейський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якості заінтересованої особи. У судове засідання 03.03.2026 учасники справи не з`явились, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. 26.02.2026 на адресу суду від заявника надійшла заява про розгляд справи за відсутності заявника. Заінтересована особа про причини неявки суду не повідомила, клопотання та заяви не подавала. З огляду на скорочені строки розгляду цієї категорії справ, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, з огляду на положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України, у зв`язку з відключеннями електропостачання в приміщенні суду, суд віклав ухвалення та проголошення рішення до 06.03.2026. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Приписи ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначають перелік фактів, що мають юридичне значення та підлягають встановленню судом. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з абз. 2 п. 2 розділу I Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно з пп. ґ п. 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) підставою для державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. У постанові Верховного Суду від 27.09.2021 року у справі № 756/8168/21 (провадження № 61-12388св21) зроблено висновок, що положення статті 317 ЦПК України не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закону № 1207-VII) державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 1 Закону № 1207-VII). До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 16.12.2025 незаконним органом на тимчасово окупованій території, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Луганськ, про що 16.12.2025 складено актовий запис про смерть № 170259940000302037006. Також заявником надано копію медичного свідоцтва про смерть серії 43 № 277001771, виданого 11.12.2025 незаконним органом на тимчасово окупованій території. Згідно з пп. 12 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» у Луганській області утворено, зокрема Луганський район (з адміністративним центром у місті Луганськ) у складі територій Луганської міської, Лутугинської міської, Молодогвардійської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Наказом Міністерства розвитку громад та територій від 28.02.2025 № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004 та затверджено відповідний Перелік, згідно з яким тимчасово окупованим з 07.04.2014 є Луганський район. Таким чином, м. Луганськ Луганського району Луганської області є тимчасово окупованою територією України з 07.04.2014. Суд критично оцінює надані суду докази на підтвердження факту смерті, зокрема копію свідоцтва про смерть та копію медичного свідоцтва про смерть, оскільки вказані документи видані незаконним органом на тимчасово окупованій території. Однак під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. У постановах Верховного Суду від 29.03.2023 (справа № 753/8033/22, провадження № 61-1428св23), від 07 вересня 2022 року (справа № 759/5313/21, провадження № 61-20540св21) викладено таку правову позицію: питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум "реєстрація народжень, смертей і шлюбів", виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21. Враховуючи, що заявник позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію смерті [PERSON] , [INFO] , в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, та оскільки встановлення цього факту не порушує прав та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви та встановлення факту смерті особи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: approved