Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] звернувся до Березівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Березівської міської ради, Березівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (на час ухвалення рішення - Березівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України), про визнання батьківства, в якому вказував, що з 2019 року він почав проживати з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання, а саме [INFO] у них народилося двоє дітей доньки [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у них народилася донька [PERSON] (батьком якої записаний позивач). 02 вересня 2024 року сторони уклали між собою шлюб. Оскільки на момент народження [PERSON] та [PERSON] сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі та не подали спільні заяви про визнання батьківства, а тому записи про їх батька були внесені до актових записів про народження дітей на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. Посилаючись на викладене, [PERSON] з метою захисту своїх прав як батька, а також прав та інтересів малолітніх, просив на підставі ст. 128 СК України про визнання його батьківства щодо [PERSON] та [PERSON] в судовому порядку. Також вказував на відсутність у нього можливості подати спільну з відповідачкою заяву про визнання батьківства до відповідного органу ДРАЦС у зв`язку з його мобілізацією та проходженням військової служби в Збройних Силах України. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 04 серпня 2025 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Цією ж ухвалою залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконкому Березівської міської ради та виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог Службу у справах дітей Березівської міської ради. 08 жовтня 2025 року відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому вимоги позивача визнала повністю. В судовому засіданні, яке проводилося без участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. При цьому пояснила, що у січні-лютому 2019 року вона познайомилася з [PERSON] , який на той час був військовослужбовцем, через інтернет. Особисте знайомство з позивачем у неї відбулося приблизно наприкінці весни або на початку літа 2019 року. Відповідачка завагітніла. Після звільнення позивача з військової служби восени 2021 року сторони почали проживати разом, а в подальшому - одружилися. На момент народження [PERSON] та [PERSON] проходив військову службу, внаслідок чого був позбавлений можливості подати заяву про визнання батьківства, сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а тому записи про їх батька були внесені до актових записів про народження дітей на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. В подальшому сторони зверталися до відділу ДРАЦС з приводу запису позивача батьком [PERSON] та [PERSON] , однак їм було відмовлено у цьому у зв`язку з неспівпадінням по батькові дітей та імені позивача, як біологічного батька малолітніх. На цей час подача спільної заяви про визнання батьківства є неможливою, оскільки [PERSON] проходить військову службу та перебуває в зоні бойових дій. Представники третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача [PERSON] , представників третіх осіб без самостійних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідачки [PERSON] , показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про неможливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачкою позову, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. При цьому, суд з пояснень відповідачки та показань свідка [PERSON] встановив, що сторони познайомилися у 2019 році, з осені 2021 року почали проживати спільно. Також встановлено, що [INFO] у [PERSON] народилося двоє дітей доньки [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (батьком записаний позивач). 02 вересня 2024 року сторони уклали між собою шлюб. Оскільки на момент народження [PERSON] та [PERSON] відповідачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі та не подала з біологічним батьком дітей спільні заяви про визнання батьківства, а тому записи про їх батька були внесені до актових записів про народження дітей на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства (п. 3). Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК, приймаються до судового розгляду, якщо: - дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК); - у разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання запис про неї та про батька дитини вчинено за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина (ч. 1 ст. 135 СК); - батьки дитини невідомі і запис про них у Книзі реєстрації народжень учинено за рішенням органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 135 СК) (п. 4). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це (п. 9). На підтвердження батьківства [PERSON] щодо малолітніх, окрім визнання позову відповідачкою, стороною позивача надано наступні докази: -показання свідка [PERSON] , який є близьким родичем відповідачки та підтвердив факт знайомства сторін у 2019 році, факт їх спільного проживання з 2021 року та спільного виховання дітей, у тому числі [PERSON] та [PERSON] ; -копії фотокарток зі спільним зображенням сторін та дітей (а.с. 66-68). Однак, на думку суду, вказані докази є недостатніми для визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON] та [PERSON] , оскільки в межах спору про визнання батьківства позивач повинен надати суду докази, які б беззаперечно свідчили про наявність біологічного споріднення між ним та малолітніми як батьком та дітьми. Проте, згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На пропозицію суду щодо проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою підтвердження прямої біологічної спорідненості між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] сторони відмовилися, вказуючи на недоцільність її проведення. При цьому, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року зазначив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Окрім цього, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19). Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір про батьківство (тобто встановлено відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачкою приватного (цивільного) права (інтересу) позивача), а тому останні не позбавлені можливості зареєструвати [PERSON] батьком [PERSON] та [PERSON] в адміністративному порядку через органи державної реєстрації актів цивільного стану відповідно до положень ст. 126 СК України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України така заява може бути подана як до, так і після народження дитини. Суд також критично ставиться до твердження відповідачки про відмову відділу ДРАЦС у реєстрації позивача батьком [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з неспівпадінням по батькові дітей та імені позивача, як біологічного батька малолітніх, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами та не ґрунтуються на вимогах закону (який не передбачає таку підставу для відмови у реєстрації батьківства при подачі спільної заяви батьків про визнання батьківства). Вказані твердження також спростовуються відповіддю Березівського відділу ДРАЦС від 24 лютого 2026 року за вих. №126/24.1-19 на звернення [PERSON] з приводу реєстрації позивача батьком малолітніх (а.с. 82), згідно якої відповідачці роз`яснено можливість реєстрації батьківства за наявності спільної заяви батьків. Не приймає суд до уваги й твердження учасників справи про неможливість подачі сторонами спільної заяви про визнання батьківства у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби та перебуванням в зоні бойових дій, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 126 СК України, п. 2.5 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та припинення їхньої дії», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 (в редакції на час розгляду справи), якщо заява про визнання батьківства, яка є підставою для внесення змін до актового запису про народження після державної реєстрації народження, не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою за умови засвідчення справжності підпису нотаріально. Повноваження представника мають ґрунтуватися на нотаріально посвідченій довіреності. За встановлених обставин, суд вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими та недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed