Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить стягнути солідарно з відповідачів - отриманий ними дохід з орендної плати у сумі 456 000,00 доларів США з жовтня 2005 по жовтень 2024 року; - понесені позивачем збитки з послуг теплопостачання у розмірі 13 880,00грн. В обґрунтування позову зазначила, що в 2001 році під облаштування офісу на першому поверсі в будинку [ADDRESS] позивачем було придбано приміщення. В той час як позивач погоджувала переведення та реконструкцію придбаного приміщення в нежитлове з улаштуванням окремого виходу на вулицю, відповідачі всупереч закону захопили підвальні приміщення співвласників будинку та здійснили незаконну прибудову під вікнами позивача, де мав знаходитись вихід з офісного приміщення. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до Виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова про визнання права власності на прибудову та привласнення місць загального користування співвласників будинку. Рішенням апеляційної інстанції від 06 червня 2011 року рішення від 12 жовтня 2006 року скасовано. Постановою Апеляційного суду від 16 травня 2019 року у справі № 638/12043/15-ц, задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належним [PERSON] нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до нежитлового приміщення; зобов`язано знести два самочинно збудованих входи та прибудови до нежитлового приміщення позивача; зобов`язано привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку, що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року; зобов`язано привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування; всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покладено на [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що на сьогоднішній день рішення суду про усунення перешкод у користуванні приміщенням відповідачами не виконується, через що позивач позбавлена можливості користуватись своїм приміщенням. Вказує, що ігноруючи закон та рішення судів всіх інстанцій, відповідачі з 2006 року здають приміщення підвалу в оренду, отримуючи прибуток за рахунок порушення прав позивача здаючи в оренду привласнені ними та незаконно перебудовані приміщення загального користування співвласників будинку. З 2005 року та по сьогодні, через дії відповідачів, позивач позбавлена конституційного права користуватись своїм майном на свій розсуд. Натомість, з 2006 року відповідачі щомісячно отримують орендну плату не менше 2000 доларів США, у зв`язку з чим позивач вважає, що сума отриманого відповідачами прибутку від здачі в оренду приміщення, з порушенням мого права власності, на сьогодні складає 456 000 доларів США із розрахунку: 2 000 доларів США (сума щомісячної орендної плати) * 12 місяців (оренди кожного року) * 19 років (час порушення прав позивача). Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2021 року у справі № 638/8639/20 з позивача стягнуто на користь КП «Харківські теплові мережі» грошові кошти за послуги теплопостачання 11 026,15грн., три відсотки річних у сумі 272,27грн., інфляційні витрати у сумі 479,49грн. та судовий збір 2102, 00 грн., разом 13 880, 88 грн. Вважає, що понесені позивачем збитки та отриманий відповідачами дохід підлягають стягненню з відповідачів, які ігноруючи рішення судів, отримують дохід від здачі в оренду приміщення співвласників будинку. Також позивач зазначає, що підтвердженням того, що саме відповідач [PERSON] є бенефіціаром та ініціатором порушення її права власності, є посилання адвоката, який представляв інтереси відповідача-2 в усіх судових процесах, на те, що « [PERSON] людина Ярославського і бізнес це Ярославського». Крім того вказує, що саме [PERSON] сплачував виконавчий збір у виконавчих провадженнях по виконанню постанови Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, де зазначила наступне. Як зазначає Позивач в своїй позовній заяві, в 2001 році вона придбала приміщення на першому поверсі в будинку [ADDRESS] під облаштування офісу, на яке в подальшому погодила переведення та реконструкцію в нежитлове. На підтвердження цього додала до позовної заяви копії рішення Виконкому Харківської міської ради від 30.09.2003 року «Про переведення квартири [ADDRESS] у нежиле приміщення та надання дозволу гр. [PERSON] на реконструкцію під офіс з улаштуванням окремого входу», відповідно до якого встановлено термін виконання реконструкції до 01.10.2005 року, та рішення від 21.09.2005 року «Про продовження гр. [PERSON] терміну реконструкції нежилого приміщення (колишня кв. [ADDRESS] , відповідно до якого продовжено термін виконання реконструкції до 01.10.2007 року. Інших документів щодо продовження в подальшому термінів реконструкції вищезазначеного приміщення Позивачем не надано. Отже, є всі підстави вважати, що Позивач більше не зверталася до органів місцевої влади щодо продовження термінів реконструкції. Як вбачається з тексту поданої Позивачем позовної заяви, у відомостях щодо місця проживання вказано адресу: [ADDRESS] , яка співпадає з адресою приміщення, в якому нібито повинна здійснюватися діяльність, пов`язана з отриманням прибутку. Тому слід розуміти, що Позивач по справі зареєстрована за вказаною адресою, як в житловому приміщенні, тобто там мешкає. Оскільки Позивач не зверталася більше з заявою щодо продовження термінів реконструкції приміщення, зареєструвалася та мешкає в даному приміщенні як в жилому, вона не мала подальших намірів щодо завершення процедури переведення належної їй квартири в нежитлове приміщення з 2007 року, а саме з моменту закінчення дії дозволу Виконкому ХМР на проведення реконструкції, та ведення в ньому будь-якої підприємницької діяльності. Як зазначає Позивач, понесені нею збитки та отриманий відповідачами дохід підлягають стягненню з Відповідачів, які в порушення її прав отримують дохід від здачі в оренду приміщення співвласників будинку. Натомість, позовна заява не містить доказів на підтвердження заподіяння шкоди у вигляді упущеної вигоди [PERSON] , розміру та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювана та шкодою. на яку посилається Позивач. Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. З огляду на мотивування в частині позовної заяви, докази, долучені на підтвердження наявності підстав для стягнення упущеної вигоди, не містять належні відомості про те, що Позивач здійснювала за допомогою саме цього майна господарську діяльність та в зв`язку із порушенням її права втратила таку змогу, що виключає можливість компенсації шкоди. Також позовна заява не містить доказів на підтвердження того, що Позивач понесла збитки за послуги теплопостачання саме внаслідок порушення Відповідачами її права власності. Вказує, що [PERSON] як споживач зобов`язана оплачувати надані їй послуги в повному обсязі. Такий обов`язок Позивача жодним чином не пов`язаний з будь-якими діями або бездіяльністю Відповідачів. Також в позовній заяві Позивач посилається на триваюче порушення її права на отримання прибутку та непоширення на нього позовної давності. Проте такі посилання Позивача не відповідають дійсним обставинам справи. Як на доказ винних дій Відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Позивач посилається на цивільну справу № 638/12043/15-ц, розгляд якої тривав в період з 2015 року по 2019 рік. З тексту постанови Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року по цій справі вбачається. що «судовим розглядом встановлено та не заперечується позивачем, що [PERSON] дізналась про порушення свого права у 2005-2006 роках». Отже, Позивач була обізнана щодо порушення її прав ще з 2005 - 2006 років, але будь-яких дій щодо стягнення з Відповідачів по справі збитків та упущеної вигоди не вживала. Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності для позивача розпочався у 2005-2006 роках, а позов у даній справі подано у 2024 році, майже через 20 років, тобто поза межами вказаного строку. З огляду на викладене слід дійти висновку, що термін позовної давності на стягнення збитків (упущеної вигоди) закінчився ще в 2009 році. Позивачем не наведено обставин, які з об`єктивних, незалежних від неї причин унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, а також не наведено обставин зупинення або переривання перебігу позовної давності. Натомість, в своїй позовній заяві Позивач зазначає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У відповідності до ст. 391 ЦК України позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки в Такому разі йдеться про гак зване «триваюче правопорушення». Тобто, з такого твердження можна зробити висновок, що позивач може пред`явити позов у будь- який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Відповідач вважає такі посилання Позивача безпідставними, оскільки Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що «триваюче правопорушення» - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки, в такому разі йдеться про так зване «триваюче правопорушення». Суттю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Тому, на негаторний позов не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, оскільки з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Однак, предметом даного позову є вимога Позивача матеріального характеру - про стягнення з відповідачів збитків та упущеної вигоди, а не зобов`язального - про усунення перешкод, тобто, в даному випадку, відсутні підстави вважати, що має місце «триваюче правопорушення», а тому до даних позовних вимог має застосовуватися загальний строк позовної давності в гри роки у відповідності до ст. 257 ПК України. Крім того, як зазначає Позивач: саме відповідач [PERSON] є бенефіціаром та ініціатором порушення її права власності, в правовідносинах, що склались. Проте, як вбачається з матеріалів справи, власниками нежитлових приміщень підвалу в будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами по цивільним справам, копії рішень по яким додано до позовної заяви Позивачем, також були [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, хочу зауважити, що Позивачем по цивільній справі № 638/12043/15-ц, розгляд якої тривав з 2015 по 2019 рік, була Позивач по даній справі [PERSON] і саме нею було визначено коло відповідачів, до яких вона заявляла позовні вимоги. Щодо [PERSON] жодних вимог вона не заявляла, також не залучала його в якості третьої особи. Відповідач [PERSON] не є і ніколи не був власником або користувачем зазначених нежитлових приміщень та не отримував ніякого прибутку від їх здачі в оренду, як про це зазначає Позивач. Посилання Позивача на те, що він є «бенефіціаром», чи будь-яким чином володіє, користується, або розпоряджається зазначеним майном є безпідставним. Позовні вимоги не містять нормативно-правового обґрунтування порушень права власності Позивача Відповідачем [PERSON] . Долучені Позивачем банківські квитанції за відкритими стосовно Відповідача [PERSON] виконавчими провадженнями не наділяють його правом власності на дані нежитлові приміщення, є неналежними та недопустимими доказами та не можуть братися судом до уваги. Доказів протилежного Позивачем не надано. Відповідач [PERSON] також надала відзив на позову заяву, де зазначила наступне. Щодо цільового використання власного приміщення Позивачем. На адвокатський запит, направлений до Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради було отримано відповідь , що перевіркою інформації, яка зберігається в автоматизованій системі електронного документообігу Харківської міської ради з програмним забезпеченням «Док ІІроф» встановлено, що у період з 01.01.2019 по 30.06.2024 до Департаменту діловодства звернень [PERSON] щодо продовження терміну реконструкції нежитлового приміщення (кв. [ADDRESS] під офіс, не надходило. Також вказано, що у період з 01.01.2019 по 02.07.2024 до Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради звернень [PERSON] шодо продовження терміну реконструкції нежитлового приміщення (кв. [ADDRESS] ) по. просп. Науки. 17 під офіс, не .надходило, Щодо продовження термінів реконструкції здійснити реконструкцію нежитлового приміщення (кв. [ADDRESS] під офіс повідомлено, що Департаментом містобудування та архітектури Харківської міської ради відповідні проекти рішень Харківської міської ради не готувалися. Вказує, що Оскільки Позивач не зверталася більше з заявою щодо продовження термінів реконструкції приміщення, зареєструвалася та мешкає в даному приміщенні як в жилому, є всі підстави вважати, що вона не мала подальших намірів щодо завершення процедури переведення в нежитлове приміщення з 2007 року, а саме з моменту закінчення дії дозволу Виконкому ХМР на проведення реконструкції власної квартири під офіс, та ведення в ньому будь-якої підприємницької діяльності. Щодо стягнення збитків та упущеної вигоди. Як зазначає Позивач: «Безумовно, понесені мною збитки та отриманий відповідачами дохід підлягають стягненню з Відповідачів, які в порушення моїх прав., ігноруючи рішення судів, отримують дохід від здачі в оренду приміщення співвласників будинку». Натомість, позовна заява не містить доказів на підтвердження заподіяння шкоди у вигляді упущеної вигоди [PERSON] , розміру та наявності причинно-наслідкового зв 'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається Позивач. Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. З огляду на мотивування в частині позовної заяви, докази, долучені на підтвердження наявності підстав для стягнення упущеної вигоди, не містять належні відомості про те, що Позивач здійснювала за допомогою саме цього майна господарську діяльність та в зв язку із порушенням її права на облаштування окремого входу до власного приміщення втратила таку змогу, що виключає можливість компенсації шкоди. Також позов заява не містить доказів на підтвердження того, що Позивач понесла збитки саме внаслідок порушення Відповідачами її права власності. Щодо посилання позивача на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2021 року по справі № 638/8639/20, яким з останньої стягнуто на користь КП «Харківські теплові мережі» грошові кошти за послуги теплопостачання, відповіда зазначає, що , [PERSON] як споживач зобов`язана оплачувати надані їй послуги в повному обсязі. Такий обов`язок Позивача жодним чином не пов`язаний з будь-якими діями або бездіяльністю Відповідачів по даній справі. Щодо здачі в оренду приміщень та отримання доходу Відповідачами вказує, що на сьогоднішній день Відповідачі на законних підставах володіють приміщеннями підвалу, які були придбані ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.11.2004 року. Зазначає, що оскільки Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є законними власниками нежитлових приміщень підвалу, вони мають право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі здавати його в оренду та отримувати з цього прибуток. І отримання таких доходів жодним чином не нав`язане з порушенням права позивача. Також звертає увагу, що відповідач [PERSON] не є і ніколи не був власником зазначених нежитлових приміщень. Посилання Позивача на те, що він є «бенефіціаром», чи будь-яким чином володіє, користується, або розпоряджається зазначеним майном є безпідставним. Долучені позивачем банківські квитанції за відкритими стосовно [PERSON] виконавчими провадженнями не наділяє його правом власності на дані нежитлові приміщення, є неналежними та недопустимими доказами та не можуть братися судом до уваги. Доказів протилежного позивачем до матеріалів справи не надано. Також у відзиві зазначено, що перебіг трирічного строку позовної давності для позивача розпочався у 2005-2006 роках, а позов у даній справі подано у 2024 році, майже через 20 років, тобто поза межами вказаного строку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-IXвід 26.02.2025, який набрав чинності 25.04.2025, змінено найменування місцевих загальних судів, зокрема Дзержинський районний суд м. Харкова змінено на Шевченківський районний суд м. Харкова. Зміна найменування місцевого загального суду не призвела до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Від позивача неодноразово надходили заяви про збільшення позовних вимог, де остання просила, окрім існуючих вимог, також витребувати від [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] приміщення підвалу №№19, 24, 27, 29, 30, 31, І, 23-а, 50 по [ADDRESS] , а також просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] компенсацію моральної шкоди в сумі 2 822 500 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2025 року та 25.09.2025 у задоволенні заяв про збільшення позовних вимог відмовлено. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 25.09.2025 закрито підготовче провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явилась. Про дату, час т місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Представники відповідачів у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзивах. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача у відкритому судовому засіданні, суд встановив. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у справі №638/12043/15-ц встановлено наступні обставини. 15 жовтня 2001 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 51,3кв.м, загальною площею73,9кв.м. Право власності на вказану квартиру [ADDRESS] зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що вбачається з копії реєстраційного посвідчення на об`єкт нерухомого майна. Рішенням від 30 вересня 2003 року № 972 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області переведено квартиру [ADDRESS] у нежитлове приміщення та дозволено [PERSON] реконструкцію нежитлового приміщення під офіс з улаштуванням окремого входу. Реконструкцію виконати до 01 жовтня 2005 року. Рішенням від 21 вересні 2005 року № 1180 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області продовжено [PERSON] термін реконструкції нежилого приміщення (колишня кв. [ADDRESS] , під офіс. Реконструкцію здійснити до 01 жовтня 2007 року. 24 вересня 2003 року між Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради та ТОВ «ОВІС» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№19-22, 24-27, 27-а, 28-32, І в літ. А-А загальною площею 105,4кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2006 року [PERSON] та [PERSON] звертались до суду з позовом про визнання права власності на спірні приміщення. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено. Між тим, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року встановлено, що 29 листопада 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] придбали у ТОВ «Овіс» по 1/2 частині нежитлових приміщень підвалу №№19, 24, 27, 28, 29, 30, 31 І загальною площею 109,3кв.м та зареєстрували таке право власності 11 грудня 2004 року та протягом 2005-2006 років самовільно реконструювали та перепланували його з влаштуванням двох відокремлених входів для магазину непродовольчих товарів на [ADDRESS] , внаслідок чого площа вказаного приміщення збільшилась до 137,2кв.м та вказана площа збільшилась за рахунок приміщень №№23а, 50, які Управлінням майна та приватизації Харківської міської ради не відчужувались. Таким чином, рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року встановлено, що реконструкція приміщень у підвалі будинку [ADDRESS] , у т.ч. й влаштування входу до цих приміщень під вікнами квартири [PERSON] , проведена [PERSON] та [PERSON] без розробки проекту та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Також апеляційним судом встановлено, що завершення реконструкції позивачем у встановлений строк (до 01 жовтня 2007 року) унеможливлено самовільним влаштуванням [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2005 року) прибудови (входу) до приміщень підвалу будинку на місці, де за даними проектування має бути влаштовано окремий вхід до офісу позивача. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів доходу з орендної плати у сумі 456 000,00 доларів США з жовтня 2005 по жовтень 2024 року. Згідно положень чч.1-3 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував. Враховуючи викладене суд зазначає, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинення відповідачами збитків, понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками в розмірі 456 000,00 доларів США. Також позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 456 000,00 доларів США; Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18 підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він реально і обґрунтовано розраховував, і який би точно отримав у разі відсутності таких дій. Кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання доходу, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Разом з тим у даному разі вимога позивача про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди обґрунтована припущеннями позивача про отримання відповідачами орендної плати з 2006 року у сумі не менше 2000 доларів США. Утім такі розрахунки позивача є теоретичними, мають вірогідний характер, оскільки охоплюють можливі обставини майбутнього, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу за звичайних обставин та не підтверджені відповідними документами, що свідчили про конкретний розмір прибутку, який міг і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснив протиправні дії. Згідно висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. У зв`язку з викладеним, вимоги позивача про стягнення 456 000,00 доларів США задоволенню не підлягає. Також, позивач просить стягнути понесені ним збитки з послуг теплопостачання у розмірі 13 880,00грн. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2021 року у справі № 638/8639/20 стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.11.2013 року по 31.05.2020 року в розмірі 11026 (одинадцять тисяч двадцять шість) гривень 15 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» три відсотки річних у сумі 272 (двісті сімдесят дві) гривні 27 копійок; інфляційні витрати у сумі 479 (чотириста сімдесят дев`ять) гривень 49 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у сумі 2102, 00 грн. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] є наймачем жилого приміщення квартири [ADDRESS] та користується наданими позивачем послугами з теплопостачання, у зв`язку з чим сторони перебувають у зобов`язальних відносинах та у них виникають відповідні цивільні права та обов`язки. Також рішенням встановлено, що внаслідок неповної та несвоєчасної оплати послуг, у відповідача виникла заборгованість в сумі 11026,15 грн., що утворилася за період з 01.11.2013 року по 31.05.2020 року. Разом з тим, суд зазначає, що збитки, які виникли у позивача у зв`язку із стягненням рішенням суду заборгованість за послуги з теплопостачання, стосуються квартири [ADDRESS] , у той час як [PERSON] та [PERSON] є власниками нежитлових приміщень підвалу №№19, 24, 27, 28, 29, 30, 31. Враховуючи викладене, суд також зазначає, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та понесеними позивачем збитками, у зв`язку з чим вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed