Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про стягнення недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що вона з 1985 року як директор очолювала «Горянівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» у подальшому назва закладу була змінена і наразі назва закладу освіти «Горянівська гімназія Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області». У зв`язку зі зміною законодавства у 2021 році розпорядженням селищного голови вирішено призначити [PERSON] на посаду директора Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та укласти з нею строковий трудовий договір терміном на 1 рік, а на 7 років, як того вимагало діюче законодавство. У вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Конкурсної комісії при відділу освіти, культури молоді та спорту Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Наказом відділу освіти, культури та молоді Обухівської селищної ради від 22 листопада 2022 року [PERSON] з 21 листопада 2022 року звільнена з посади директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Накази В.о. директора Горянівської гімназії з 22 листопада 2022 року її було призначено на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року, яке 17 жовтня 2023 року залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду, визнано дії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області код ЄДРПОУ 04338339 щодо не прийняття рішення про призначення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) директором Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та не укладення контракту зі строком дії до 31 серпня 2027 року протиправними. Зобов`язано Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області вчинити дії щодо призначення [PERSON] на посаду директора Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та укладення з нею строкового трудового договору (контракт) зі строком дії до 31 серпня 2027 року, у відповідності до норм ст. 39 «Про повну загальну середню освіту», з урахуванням висновків суду. Наказом В.о. директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради від 15 листопада 2023 року [PERSON] звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 26 КЗпП України. На виконання вимог судового рішення від 09 серпня 2023 року, Наказом відділу освіти, культури, молоді та спорту Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року [PERSON] призначено на посаду директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області з 16 листопада 2023 року по 31 серпня 2027 року у відповідності до норм ст. 39 Закону України «про повну загальну середню освіту». Розпорядженням селищного голови від 16 листопада 2023 року [PERSON] призначено на посаду директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області з 16 листопада 2023 року та укладено з [PERSON] та Обухівською селищною радою в особі селищного голови контракт строком дії до 31 серпня 2027 року. [PERSON] вважає, що з 22 листопада 2022 року по 22 листопада 2023 року вона незаконно була звільнена з посади директора Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у подальшому прийнята на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи та недоотримала дохід (частину заробітної плати) у сумі 106 099 грн. 47 коп. Також їй була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 80 000 грн. Представник [PERSON] адвокат Заєць Павло Леонідович надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд стягнути з Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь [PERSON] суму недоотриманої заробітної плати в сумі 106 099 грн. 47 коп. без утримання податків, збрів та інших обов`язкових платежів. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 80 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Акцентує увагу суду та ту обставину, що на підставі Рішення Конституційного Суд України від 11 грудня 2025 року №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Представник Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з порушенням строків звернення до суду та невірними розрахунками позивачки, вважає позов необґрунтованим. Представник Державної казначейської служби України надала відзив на позов, в якому зазначає на необґрунтованість позовних вимог у частині стягнення зі служби моральної шкоди. Крім того, звертають увагу суду на ту обставину, що відповідно до висновків Верховного Суду помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди як «шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] займала посаду директора «Горянівського закладу загальної середньої освіти І-III ступенів» Обухівської селищної ради з 28 серпня 1985 року. В подальшому лише змінювалась назва закладу, який наразі називається Горянівська гімназія Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням Обухівської селищної ради, у зв`язку зі змінами у законодавстві, від 19 травня 2021 року було оголошено конкурс на заміщення вакантної посади керівника К3 «Горянівський заклад загальної середньої освіти I-II ступенів» Обухівської селищної ради. Протоколом №4 засідання конкурсної комісії при відділі освіти, культури, молоді та спорту Обухівської селищної ради від 03 серпня 2021 року було оголошено переможцем [PERSON] та вирішено укласти строковий трудовий договір згідно п.15 та п. 16 положення про конкурс на посаду керівника закладу загальної середньої освіти. Розпорядженням селищного голови від 31 серпня 2021 року №75 вирішено призначити [PERSON] на посаду директора Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, як таку, що успішно пройшла конкурс відбору 03 серпня 2021 року. Укласти строковий трудовий договір з [PERSON] терміном на 1 рік з 31 серпня 2021 по 31 серпня 2022 року. Оскільки у серпні 2022 року строк дії контракту закінчувався [PERSON] зверталася в усній формі до Обухівської селищної ради із зазначенням, що вже скоро навчальний рік і є необхідним підписання контракту, оскільки це є необхідним в силу Закону для належного виконання обов`язків та підтвердження своїх повноважень. 29 серпня 2022 року [PERSON] подала до Обухівської селищної ради заяву за вх.№1974 щодо підписання зі строком дії до 31 серпня 2027 року строкового трудового договору (контракту). Оскільки навчальний рік був вже через два дні, було підписано додаткову угоду до контракту від 31 серпня 2021 року, в якому п 7.1 Розділу VII контракту викладено у наступній редакції «Цей контракт діє з 31 серпня 2021 року по 21 листопада 2022 року». Також Обухівською селищною радою будо надано відповідь на звернення [PERSON] від 29 серпня 2022 року, в якій селищною радою зазначено, що 17 серпня 2022 року набув чинності Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 №2500-IX яким затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022 за яким воєнний стан в Україні продовжують з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, - до 21 листопада 2022 року. На підставі зазначеного Обухівською селищною радою вирішено продовжити строк дії контракту від 31 серпня 2021 року до 21 листопада 2022 року. Розпорядженням селищного голови Обухівської селищної ради №160 від 21 листопада 2022 року звільнено [PERSON] з посади директора Горянівської гімназії з 21 листопада 2022 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Наказом начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Обухівської селищної ради №63-К/ТР від 21 листопада 2022 року звільнено з займаної посади директора Горянівської гімназії [PERSON] з 21 листопада 2022 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту та Додаткової угоди до контракту. З 22 листопада 2022 року призначено т.в.о. директора Горянівської гімназії Кордіну Л.В. Наказом т.в.о. директора Горянівської гімназії Кордіної Л.В. №117-К від 22 листопада 2022 року призначено [PERSON] на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи з навантаженням 0,5 ставки і встановлено набавку за складність та напруженість в роботі у розмірі 50 % посадового окладу з 22 листопада 2022 року. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, визнано дії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області код ЄДРПОУ 04338339 щодо не прийняття рішення про призначення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) директором Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та не укладення контракту зі строком дії до 31 серпня 2027 року протиправними. Зобов`язано Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області вчинити дії щодо призначення [PERSON] на посаду директора Горянівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та укладення з нею строкового трудового договору (контракт) зі строком дії до 31 серпня 2027 року, у відповідності до норм ст. 39 «Про повну загальну середню освіту», з урахуванням висновків суду. Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13. Так, призначення на посаду директора є дискреційним повноваженням Обухівської селищної ради. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Наказом т.в.о. директора Горянівської гімназії Кордіної Л.В. №67-К від 15 листопада 2023 року звільнено [PERSON] с посади заступника директора з навчально-виховної роботи з 15 листопада 2023 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Розпорядженням селищного голови Обухівської селищної ради №204 від 16 листопада 2023 року призначено [PERSON] на посаду директора Горянівської гімназії з 16 листопада 2023 року. Укладено з [PERSON] та Обухівською селищною радою в особі селищного голови контракт строком дії до 31 серпня 2027 року. Наказом начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Обухівської селищної ради №67-К/ТР від 16 листопада 2023 року [PERSON] з 16 листопада 2023 року призначено на посаду директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, відповідно до контракту зі строком дії з 16 листопада 2023 року по 31 серпня 2027 року, з урахуванням Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року. Таким чином, як зазначено вище, [PERSON] після закінчення строку дії контракту з 22 листопада 2022 року працювала на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з навантаженням 0,5 ставки і їй встановлено набавку за складність та напруженість в роботі у розмірі 50 % посадового окладу до моменту її призначення на посаду директора Горянівської гімназії Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, відповідно до контракту зі строком дії з 16 листопада 2023 року по 31 серпня 2027 року. На думку позивачки, у період з 22 листопада 2022 року(закінчення строку дії контракту та її звільнення за цією підставою з посади директора Горянівської гімназії) до дня її нового призначення на посаду директора Горянівської гімназії на підставі судового рішення вона недотримувала заробітну плату, різниця у недоотриманій заробітній платі між посадою заступника директора з навчально-виховної роботи та посадою директора Горянівської гімназії за вказаний період становить 106 099 грн. 47 коп., про що [PERSON] як директор Горянівської гімназії надала відповідну довідку. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а тягар спростування вимог пред`явленого позову та доведення заперечень проти позову - на відповідача; за таких умов спростування вимог позову не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно заперечення відповідачем обґрунтованості вимог позивача, оскільки це не звільняє відповідача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Спірні правовідносини у даній конкретній справі врегульовано нормами профільного законодавства, зокрема КзПП щодо стягнення коштів заробітної плати. Право на заробітну плату, не нижчу від встановленої законом, а також на своєчасне одержання винагороди за працю гарантується ч. 4 і 6 ст. 43 Конституції України і ч. 1 ст. 2 КЗпП, а також ст. 21 і 22 Закону про оплату праці. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП, дане право реалізується шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). У разі затримки видання копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч. 5 ст. 235 КЗпП). Так, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. В даному випадку, це підтверджується фактом встановлення у судовому порядку протиправної складової в діях Обухівської селищної ради щодо позивачки. Таким чином, за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій дійсно має право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата відповідно названа середньою заробітною платою за час вимушеного прогулу. Також, середній заробіток визначається відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) за правилами, передбаченими Порядком № 100. З урахуванням норм абз. 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку №100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Так, у часовий проміжок, як вже зазначено вище з 22 листопада 2022 року по 16 листопада 2023 року, не є означеним часовим періодом, оскільки позивачка не здійснювала трудової діяльності за займаною посадою, а була призначена на посаду заступника директора гімназії з навчально-виховної роботи. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абзац шостий пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 486 (486-2022-п) від 26.04.2022). У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату (постанови ВС від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 26.12.2011 у справі № 6-77цс11, від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15, від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16, від 11.10.2017 у справі № 311/136/16, від 08.11.2017 у справі № 202/4914/16-ц). Якщо особу поновлено на посаді, тобто вона не має статусу звільненого працівника, то підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП, відповідно, не виникають. Трудове законодавство не передбачає відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Подібні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 28.02.2018 у справі № 761/1812/16-ц. У положеннях ст.ст. 117, 235 КЗпП йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період, який обраховується починаючи з дня звільнення (ст. 116 КЗпП) і закінчується або днем поновлення на роботі (ч. 2 ст. 235 КЗпП), або днем фактичного розрахунку (але не більше як за 6 міс. ч.1 ст. 117 КЗпП). За порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117, так і за ст. 235 КЗпП, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату (постанова ВС від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16). У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається з огляду на заробіток за останні два календарні місяці роботи. У постанові ВС від 14.09.2016 за справою № 6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП), середній заробіток у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП), є спеціальною санкцією відносно роботодавця, спрямованою на захист трудових прав працівника, разом з тим одночасне застосування відповідних статей профільного законодавства з метою захисту прав працівника не є допустимим, в свою чергу позов не містить посилань на норму законодавства, котра в даному випадку на думку позивача підлягає застосуванню. Як вже зазначалось вище, позивачка жодного дня не була позбавлена гарантій стосовно праці та отримання заробітної плати. Наступного дня після її звільнення з посади директора гімназії вона була призначена на посаду заступника директора гімназії з навчально-виховної роботи. Також, одразу після ухвалення судового рішення, позивачка була звільнена за угодою сторін з посади заступника директора з навчально-виховної роботи гімназії та вже наступного дня з нею укладено контракт строком дії до 31 серпня 2027 року і вона була призначена на посаду директора гімназії на вказаний строк. Крім того, позивачем чітко не зазначено у своєму позові на які саме норми закону вона посилається у частині стягнення недоотриманої заробітної плати. Також суд враховує той факт, що позивачка не була переведена на нижчу посаду, вона була звільнена з посади директора у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наступного дня була призначена за її згодою (а не переведена) на посаду заступника директора гімназії з виховної роботи. Аналогічно позивачка 15 листопада 2023 року за згодою сторін була звільнена (а не переведена) з посади заступника директора гімназії з виховної роботи і відповідно наказом та Розпорядженням селищного голови була призначена на посаду директора гімназії строком до 31 серпня 2027 року. Таким чином, позовні вимоги у частині стягнення недонарахованої заробітної плати є такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 80 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Обухівська селищна рада Дніпровського району, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання. Видатки місцевого бюджету здійснюються із загального та спеціального фондів місцевого бюджету відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України. Частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок 1) держави чи 2) органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю 1) органів державної влади, 2) органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 1173 ЦК України містить аналогічні за змістом положення, згідно з якими шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю 1) органу державної влади, 2) органу влади Автономної Республіки Крим або 3) органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується 1) державою, 2) Автономною Республікою Крим або 3) органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, у статтях 56 Конституції України та 1173 ЦК України встановив безумовні принципи (правила) відшкодування шкоди, заподіяної спеціальними суб`єктами, а саме: 1) шкода, заподіяна органом місцевого самоврядування, відшкодовується безпосередньо таким органом місцевого самоврядування; 2) шкода, заподіяна органом влади Автономної Республіки Крим, відшкодовується Автономною Республікою Крим (республіканський бюджет); 3) шкода, заподіяна органом державної влади, відшкодовується державою (державний бюджет). Тобто, закон приводить чітке розмежування відшкодування. У спірних правовідносинах, у випадку встановлення судом факту наявності шкоди вона не може бути відшкодована державою, з підстав її завдання органом місцевого самоврядування (внаслідок наявних правовідносин з позивачем). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі статтею 16 Закону про самоврядування, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Відповідно до статті 77 Закону про самоврядування, шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету. Винятків із зазначених положень не встановлюють ані Конституція України, ані ЦК України, ані Закон про самоврядування. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі Положення). Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Таким чином, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини першої статті 2 ЦК України. Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 зазначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації). Зазначеною постановою встановлено чіткий механізм виконання рішення, закріплений розділом Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам. Зокрема визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Зазначеною Постановою не передбачено стягнень коштів державного бюджету за протиправні дії органу місцевого самоврядування. У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Суд враховує практику Верховного Суду з даного питання, та зазначає, що визначений позивачкою у позові порядок стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка є помилковим. Таким чином, позовні вимоги викладені у редакції стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 80 000 грн. на відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Аналізуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про стягнення недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди. В даному випадку встановлені всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку доказам у справі та суд застосовує норми права, які регулюють зазначені правовідносини. Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах з зазначеного питання. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed