Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 20.04.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Кредитний договір (оферти) № 19.04.2024-100002708, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 15 000,00 гривень, строком на 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії за його надання. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] зобов`язання за Договором належним чином не виконує, здійснивши лише часткову оплату у розмірі 3 334,11 грн. У зв`язку з цим, станом на 06.09.2024 року, утворилась заборгованість у загальному розмірі 43 165,89 грн, що складається з: -заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 000,00 грн; -заборгованості по процентам в розмірі 18 900,00 грн; -комісії (пов`язаної з наданням кредиту) 1 765,89 грн; -неустойки у розмірі 7 500,00 грн. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 43 165,89 грн, витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, натомість у позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, який належним чином повідомлений про судовий розгляд, у встановлений судом строк не скористався правом на подання відзиву на позов. При таких обставинах судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) № 19.04.2024-100002708. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 15 000,00 грн, строком на 140 днів. Процентна ставка фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 день. Комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 20% від суми кредиту та дорівнює 3000,00 грн. Спосіб надання коштів: перерахування на рахунок споживача 4441-11XX-XXXX-5358. Суд зазначає, що на підтвердження факту надання кредиту позивачем подано квитанцію платіжної системи про перерахування коштів на платіжний інструмент відповідача, що є належним електронним доказом відповідно до ст. 100 ЦПК України. Відповідач всупереч умов кредитного договору та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, не повернув в повному обсязі кредит. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» та правових позицій Верховного Суду (постанови від 08.07.2020 по справі № 754/17518/15-ц, від 23.03.2020 по справі № 404/502/18), електронний договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Судом встановлено, що відповідач пройшов ідентифікацію особи шляхом використання Системи BankID Національного банку та висловив свою згоду з вищевказаним кредитним договором шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту (15 000,00 грн), процентам (18 900,00 грн) та разовій комісії (1 765,89 грн), всього на суму 35 665,89 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неустойки, суд зазначає наступне. Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 по цей час в Україні діє воєнний стан. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (на що неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема у постанові від 31.01.2024 №183/7850/22) свідчить, що законодавець передбачив абсолютне звільнення позичальника від обов`язку сплати неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання в період дії особливих правових умов (воєнного стану). При цьому посилання позивача на скасування п. 6.1. Закону України «Про споживче кредитування» не спростовує імперативної дії п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства. Таким чином суд дійшов висновку про те, що нарахування та стягнення неустойки в сумі 7 500,00 гривень є неправомірним, а позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно, із врахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, суд дійшов висновку, що ТОВ «Споживчий центр» набуло право вимоги на суму заборгованості у розмірі 35 665,89 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання професійної правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні на умовах і в порядку, що визначені договором. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, що якщо стороною буде документально доведено несення витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Вирішуючи питання витрат на правничу допомогу, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.). Отже, відповідно до матеріалів справи було заявлено, що сума гонорару адвоката за надання правничої допомоги становить 6 000 грн. Ця сума охоплює оплату за надані адвокатом послуги в рамках представництва інтересів клієнта. Суд вважає зазначену справу такою що є невеликої складності тому що вона є типовою з усталеною судовою практикою. В справі заявлено одного позивача та відповідача. Справа розглянута в спрощеному провадженні без участі сторін. Однак, суд, проаналізувавши обсяг наданих послуг, а також беручи до уваги невелику складність справи, яка є типовою, обсяг виконаної роботи адвокатом, дійшов висновку, що заявлений гонорар не відповідає принципу розумності, співмірності та пропорційності, враховуючи невелику складність справи, типовість заявлених позовних вимог, що не потребує великої кількості часу для складання позовної заяви, справа розглядалась в спрощеному провадженні без участі представника позивача, а тому гонорар в 6 000 грн не є обґрунтованим та не відповідає принципу розумності та співмірності. Тому,

Outcome: partial