Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Адвокат Тараненко А.І., від імені та в інтересах позивача, через через підсистему «Електронний суд», звернувся до Новобаварського районного суду м.Харкова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 692147421 від 27 квітня 2021 року у розмірі 76 600,00 грн, покликаючись, що позивач набув право вимоги до відповідача за вищевказаним договором та останній не виконує взяті на себе зобов`язання. Ухвалою Новобаварського районного суду м.Харкова від 11 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Новобаварського районного суду м.Харкова від 13 жовтня 2025 року дану справу направлено за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2025 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 08 грудня 2025 року призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідач бере участь у справі через свого представника адвоката Пузіна Д.М., який подав відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову, зазначає, що електронна копія кредитного договору відповідачем та кредитодавцем не підписані; не надано доказів видачі кредиту; не підтверджено перехід прав вимоги. Заявив клопотання про зобов`язати позивача на підставі ч.6 ст.95 ЦПК України надати для дослідження під час судового розгляду оригінали електронних доказів, копії яких долучені до матеріалів справи. Представником позивача Хлопковою М.С. подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору в електронній формі та надано докази перерахування коштів, а також підтверджено перехід грошової вимоги боржника за кредитним договором. Просить стягнути витрати на правничу допомогу у сумі 7 000,00 гривень. Заперечує щодо витребування оригіналів доказів. Учасники справи у судове засідання призначене на 10:30 год 02 березня 2026 року не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення такого. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). За приписами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк (ст.ст.526, 530 ЦК України). За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Як передбачено ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 11 Закону «Про споживче кредитування» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону (електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом), вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Як регламентовано ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договорів факторингу (глава 73 ЦК України), купівлі-продажу чи міни (ч.3ст.656 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.ст.1077, 1080 ЦК України). 27 квітня 2021 року між фінансовою компанією Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір кредитної лінії № 692147421 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора MNV39SF6, що підтверджується довідкою дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Договір також підписано кредитодавцем. За обумовленими та погодженими на власний розсуд сторонами встановлено наступні умови: кредит на суму 16 000 грн строком на 30 днів (дисконтний період); встановлений строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду; кількість продовжень дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена; Кількість днів, на які продовжується дисконтний період дорівнює 30 днів; проценти 1,70 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним; за умови продовження строку дисконтного періоду - 0,85 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію (ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. У кредитному договорі містяться персональні дані відповідача як позичальника: серія та номер паспорта, адреса проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків, електронна адреса, номер телефону. У матеріалах справи відсутні докази того, що надання персональних даних здійснено не відповідачем, а іншою особою. Жодних даних щодо укладення договору іншою особою, протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодіння його персональними даними, немає. Таким чином суд бере до уваги кредитний договір, який укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам закону, за відсутності доказів укладення іншою особою. Саме такий висновок відображено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 686/32982/23. Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19. За обставин укладення кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, що прирівнюється до письмової форми, підписання такого одноразовим ідентифікатором позичальника, тому вважати договір нікчемним немає, як про це стверджує відповідач. Верховний Суд у постановах від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 та від 23 грудня 2020 року по справі № 127/23910/14-ц зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу або суми санкцій є тією, яка свідчить про визнання боргу. За відомостями позивача на виконання умов кредитного договору відповідачем здійснено наступні оплати в рахунок погашення заборгованості: 27 травня 2021 року 2 208,00 грн; 26 червня 2021 року 8 160,00 грн; 29 липня 2021 року 6 936,00 грн; 25 серпня 2021 року 3 672,00 грн; 27 вересня 2021 року 4 488,00 грн; 23 жовтня 2021 року 3 536,00 грн. Сплату вказаних сум відповідачем не заперечено. Таким чином, зробивши часткові оплати з метою виконання умов кредитного договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору та погодження з його умовами, які відображають його дійсне волевиявлення. Відповідно до платіжного доручення кредитодавця від 27 квітня 2021 року, що узгоджується з довідкою такого щодо ініціювання та завершення платіжної операції, здійснено 27 квітня 2021 року переказ через онлайн-сервіс MONEYVEO (ідентифікатор платіжної операції 4fc102c8-abf9-465b-93d-78c6d100e826) у розмірі 16 000 грн кредиту на платіжну картку [NUMBER] відповідача. Маючи вільний безперешкодний доступ до своїх банківських сервісів, відповідачем не надано жодних доказів неотримання 16 000 грн кредитних коштів чи неналежність йому карти [NUMBER] , у зв`язку із чим піддавати сумніву реальність грошового переказу немає. Із таких же міркувань виходить Верховний Суду постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 686/32982/23. До того ж, як зазначено вище, відповідач частково погашав заборгованість за договором, що розцінюється судом як однозначне визнання отримання суми кредиту. На підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковими угодами від 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року з додатком реєстром прав вимог боржників, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Відсутність у матеріалах справи копії платіжного доручення (квитанції тощо), яке б підтверджувало оплату фактором за договором факторингу, як покликається відповідач, не може слугувати підставою для висновку про недоведеність переходу до позивача права вимоги за кредитним договором. У п.4.1 сторонами договору факторингу, що якого існує презумпція правомірності, погоджено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Таким чином, договором зроблено прив`язку переходу прав вимоги виключно до підписання реєстру прав вимог, витяг з якого долучено до справи, а не до оплати за уступку прав вимоги. Надалі на підставі договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року з додатком - реєстром прав вимог боржників, платіжною інструкцією про оплату за відступлення права вимоги, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги згідно з реєстром прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року між клієнтом та фактором є правочином у розумінні ст.202 ЦК України (п.6) та підтверджує погоджену дату відступлення (передачі) прав вимоги, визначених в реєстрі 31 серпня 2023 року (п.4). Наведене спростовує доводи відповідача відсутності факту існування зобов`язання на дату укладення адже такі права вимоги передавались 31 серпня 2023 року, що не заборонено законом. Окрім цього, на підставі договору факторингу № 04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року з додатком реєстром боржників, платіжними інструкціями про оплату за відступлення права вимоги, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) позивач по справі, останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010). У матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження договорів факторингу у встановленому законом судовому порядку, а тому, зважаючи на презумпцію правочинів, суд бере їх уваги при вирішенні даного спору. Безпідставним є покликання відповідача на положення Закону України «Про факторинг», адже за його ж Прикінцевими та перехідними положеннями цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через один рік з дня набрання чинності цим Законом, але не раніше дня введення в дію закону про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо регулювання відносин у сфері факторингу, крім підпункту 1 пункту 3, пунктів 8 та 9 цього розділу, які набирають чинності і вводяться в дію з дня, наступного за днем опублікування цього Закону. Закон України «Про факторинг» опубліковано 29 липня 2025 року та на цей час не введений в дію. Позивач, покликаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, долучає розрахунки заборгованості та просить стягнути заборгованість у розмірі 76 600,00 грн, з яких: 16 000 грн за тілом кредиту; 60 600,00 грн за несплаченими ми процентами за користування кредитом. Як установлено вище, за умовами укладеного між сторонами договору відповідач отримав кошти, та зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі у визначений договором строк з можливістю продовження/пролонгації строку кредитування. Докази продовження сторонами строку кредитування після 22 листопада 2021 року відсутні, адже після 23 жовтня 2021 року відповідачем не оплачувались фактично нараховані проценти, що в силу п.1.3 кредитного договору є обов`язковою умовою продовження строку кредитування. Отже, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором кредиту припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, кредитодавець мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у строку кредитування, тобто, до 22 листопада 2021 року включно, після закінчення строку його дії у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Указане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Беручи до уваги розрахунок позивача, з відповідача підлягає стягненню проценти за період кредитування у розмірі 20 080 грн. Стороною відповідача наведений розрахунок заперечено формально, натомість власного контррозрахунку не проведено, доказів його неправильності не надано. Саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача (позиція Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21). Доказів повернення тіла кредиту у розмірі 16 000 грн відповідачем не надано. Розглядаючи клопотання відповідача про зобов`язання позивача надати оригінали доказів, суд виходить із наступного. Як регламентовано ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У силу положень ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Сторона відповідача на підставі ч.6 ст.95 ЦПК України просить зобов`язати позивача надати для дослідження під час судового розгляду оригінали електронних доказів, копії яких долучені до матеріалів справи, а саме: кредитний договір, платіжні інструкції, платіжне доручення, договори факторингу. Перелічені відповідачем докази є паперовими копіями електронних доказів, відповідно не є письмовими доказами та у зв`язку із чим положення ч.6 ст.95 ЦПК України на такі не розповсюджуються. Наведене зумовлює відмову відповідачу у заявленому клопотанні. До того ж відповідачем не наведено жодних аргументів, які б спростовували докази позивача, відповідно сумніватися у достовірності таких у суду немає правових підстав. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. З огляду на викладене вище у своїй сукупності, зважаючи презумпцію правомірності правочину та обов`язковість договору для сторін, відсутності доказів належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання кредиту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 36 080,00 грн (16 000,00 грн за тілом кредиту та 20 080,00 грн за процентами). Отже позов підлягає до часткового задоволення. В іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Також, позивачем заявлено про відшкодування за рахунок відповідача 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу . За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України). Верховний Суд у Постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved