Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Макарівського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2009 року між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 58 про, що підтверджує свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] . У спільному шлюбі народилося двоє доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] .. На протязі сімейного життя, у позивачки з відповідачем неодноразово виникали життєві непорозуміння, як в побуті, так і в особистих відносинах, як чоловіка та жінки. Останнім часом відсутній спільний бюджет, відсутні відносини, як чоловіка та жінки, шлюб носить формальний характер. Відповідач не надає матеріальної допомоги щодо утримання спільних дітей, тільки при нагадуванні.У зв`язку з чим, [PERSON] просить суд розірвати шлюб та стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 (однієї третьої) частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня подачі даної заяви до суду і до повноліття дітей. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 26.01.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, у встановлений законом спосіб, про що є підтвердження в матеріалах справи. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судовогопроцесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, що в справі є всі дані про права і взаємовідносини сторін, а тому для ухвалення рішення немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не з`явились до суду. Дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 18.07.2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 58 (а.с. 5). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] ; [PERSON] [INFO] , про що підтверджує свідоцтво про народження Серія [NUMBER] (а.с.11). Згідно наданих свідоцтв дітей, батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Відповідно до статті 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, їхня сім`я розпалася та існує формально, а подальше спільне життя їхнього подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб необхідно розірвати. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та її двоє неповнолітніх дітей зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 13 від 14 січня 2026 року, виданої Макарівською селищною радою (а.с. 12). Тобто діти проживають разом з позивачем, що не заперечувалось відповідачем по справі. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина першастатті 182 СК Українивизначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 759/10277/18, провадження № 61-22317св19. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (подання позовної заяви). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це взаяві по суті справиабо в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнлітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення повноліття дитини, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 16 січня 2026 року. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідност. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Згідно зіст. 5 Закону України "Про судовий збір " позивачі при поданні позову про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору. Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. У такому випадку з відповідача стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого ним за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). При цьому, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то з нього слід стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ "Про судовий збір", що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. П.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення позивача до суду складає 1331,20 грн. На підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави (1331,20 грн). Відповідно до частини 1 статті 141, частини 1 статті 142 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1331,20 грн. та стягнути з відповідача в дохід держави 50 відсотків від ставки судового збору за подання до суду позовної заяви, тобто в розмірі 665,60 грн, а іншу частину судового збору компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved