Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

30 грудня 2025 року, ТОВ «Таліон Плюс» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №807783995 від 07.04.2025 року, в розмірі 76 523,01 грн., судовий збір та 5 000 грн. витрат на правову допомогу . В обґрунтування вимог зазначає, що 07.04.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 807783995 у формі електронного документа, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 25 054,00 грн. Відповідно до умов договору кредитні кошти надавалися позичальнику шляхом переказу на рахунок з використанням реквізитів платіжної картки, зазначеної позичальником в особистому кабінеті, а на виконання умов договору грошові кошти були перераховані на банківську картку відповідача № [NUMBER] . 10.06.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача. Позивач посилається на те, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти та проценти у визначені договором строки не повернув, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 76 523,01 грн. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 08.01.2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. 17.02.2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечив заявлені до нього вимоги та вказує, що позивачем не доведено належними доказами факт укладення кредитного договору саме з відповідачем та не підтверджено належним чином використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором при укладенні договору. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не надав належних доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів, а надані довідки та документи не підтверджують безпосереднього зарахування коштів на банківський рахунок відповідача. Також відповідач покликається на те, що розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є необґрунтованим та не підтверджений належними первинними документами. У зв`язку з наведеним [PERSON] вважає, що позовні вимоги не доведені належними доказами, а тому просить у задоволенні позову відмовити. 26.02.2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що кредитний договір укладений у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію», шляхом використання відповідачем особистого кабінету та підписання договору одноразовим ідентифікатором. Також позивач вказує, що кредитні кошти були фактично перераховані на банківську картку відповідача, реквізити якої були зазначені ним при укладенні договору. Крім того, позивач зазначає, що на підтвердження факту перерахування кредитних коштів, ним разом з позовною заявою було подано клопотання про витребування судом інформації з АТ «Ощадбанк» щодо руху коштів по банківській картці відповідача. У відповіді на відзив позивач також зазначає, що розрахунок заборгованості складений на підставі умов кредитного договору та підтверджується наданими суду документами. Просив суд задовольнити вимоги. В судове засіданні представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Зачепіло З.Я. в судове засідання не з`явились, на адресу суду скеровано заяву про розгляд справи у їх відстуності. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.04.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 807783995 у формі електронного документа. Умовами договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику кредитні кошти на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісію та інші платежі, передбачені договором, додатками до нього та Правилами надання коштів та банківських металів у кредит. З умов договору вбачається, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок з використанням реквізитів платіжної картки, вказаної позичальником в особистому кабінеті. Відповідно до пункту 5.3 договору позичальник несе відповідальність за правильність наданих кредитодавцю реквізитів для зарахування суми кредиту та підтверджує, що за наданими реквізитами сума кредиту буде зарахована на його власний рахунок. На підтвердження виконання договору позивачем подано довідку про ініціювання платіжної операції, згідно з якою на виконання кредитного договору № 807783995 від 07.04.2025 року було ініційовано платіжну операцію на суму 25 054,00 грн на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , емітований АТ «Ощадбанк». Також судом встановлено, що паспортом кредиту та умовами договору визначено порядок нарахування процентів. Зокрема, проценти нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії договору, із розрахунку 365 днів у році. Договором визначено дисконтний період, протягом якого може застосовуватися дисконтна процентна ставка 0,80 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 292,00 відсотків річних. Дисконтний період за спірним договором встановлено за період з 07.04.2025 року до 07.05.2025 року включно. Відповідно до пунктів договору, на які посилається позивач, у разі прострочення виконання грошових зобов`язань кредитор мав право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, процентів та виконання інших зобов`язань, передбачених договором, а договір вважався розірваним з моменту направлення відповідного повідомлення позичальнику. Позивачем подано повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору № 807783995 від 03.11.2025 року, в якому зазначено, що сума заборгованості станом на цю дату становить 89 047,01 грн. Разом із тим, звертаючись до суду, позивач просить стягнути не всю суму заборгованості, а її частину, а саме 76 523,01 грн, з яких 25 054,00 грн - сума кредиту, а решта - проценти та інші нарахування, що випливають із наданого розрахунку заборгованості. У позовній заяві позивач прямо зазначає, що діє в межах своїх процесуальних прав і самостійно визначає обсяг та склад позовних вимог, що заявляються до стягнення. Оцінюючи заперечення відповідача щодо того, що позивачем не доведено факту отримання ним кредитних коштів, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме з огляду на наведені норми, позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів з банківської установи, і суд таке клопотання задовольнив. Витребувана судом інформація з АТ «Державний ощадний банк України» підтвердила рух коштів по рахунку відповідача за 07.04.2025 року, що кореспондується з довідкою про ініціювання платіжної операції та іншими письмовими доказами у справі. За таких обставин суд вважає доведеним факт перерахування відповідачу кредитних коштів у розмірі 25 054,00 грн. Оцінюючи доводи відповідача про недійсність чи неналежність електронної форми договору, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин має бути підписаний сторонами, а моментом його підписання є використання електронного підпису, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, аналога власноручного підпису або іншого способу, передбаченого законом. З наданих документів вбачається, що договір кредитної лінії № 807783995 був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а відомості про відправлення та введення такого ідентифікатора містяться безпосередньо в матеріалах договору та паспорта кредиту. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір укладений у належній письмовій формі, як цього вимагає закон. Як вбачається з матеріалів справи, довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про відсутність заборгованості за договорами № 118462174, № 900981982 та іншим договором станом на 01.03.2025 року, 19.03.2025 року та 06.04.2025 року були подані до суду саме позивачем. Вказані довідки стосуються інших кредитних договорів, укладених до 07.04.2025 року, а тому не підтверджують і не спростовують наявність чи відсутність заборгованості саме за кредитним договором № 807783995 від 07.04.2025 року, який є предметом спору у цій справі. З огляду на це суд оцінює їх як документи, що не мають вирішального значення для встановлення розміру заборгованості за спірним договором. Щодо переходу права вимоги до позивача, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Поданими позивачем документами підтверджується, що на підставі договору факторингу № МВ-ТП/39 від 10.06.2025 року, право вимоги за спірним кредитним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», а тому позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах. Разом з тим, вирішуючи питання про розмір суми, яка підлягає стягненню, суд виходить не лише з факту укладення договору та отримання відповідачем кредитних коштів, але й із змісту законодавства, яке регулює спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування. Відповідно до частини першої статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з тим до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів та про споживче кредитування, оскільки відповідач є фізичною особою-споживачем фінансової послуги. Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виконавець, виробник не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Оцінюючи заявлену до стягнення суму процентів у розмірі, який фактично призводить до того, що загальний розмір заявленої заборгованості більш ніж утричі перевищує суму фактично отриманого кредиту, суд враховує, що відповідач отримав 25 054,00 грн, тоді як до стягнення заявлено 76 523,01 грн. Такий розмір нарахувань очевидно створює істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків сторін на шкоду споживачу та є надмірним з огляду на принципи добросовісності, розумності та справедливості. Суд бере до уваги і те, що позивач сам зазначає: проценти за договором після дострокового розірвання договору з 03.11.2025 року не нараховуються. Однак навіть з урахуванням цього заявлена до стягнення сума процентів є непропорційно великою порівняно з сумою кредиту. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача всієї заявленої суми процентів у розмірі, який фактично становить більше суми основного боргу, підлягають задоволенню не в повному обсязі. Суд вважає, що у даному випадку співмірним і таким, що відповідає наведеним нормам матеріального права, буде стягнення з відповідача суми основного боргу в повному обсязі та процентів у межах, співмірних сумі основного боргу, а саме 25 054,00 грн процентів. Такий підхід забезпечує баланс інтересів сторін, враховує факт реального отримання коштів відповідачем, право кредитора на одержання процентів, але водночас не допускає покладення на споживача надмірного фінансового тягаря. Відтак суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 108,00 грн, що складається з 25 054,00 грн основної заборгованості та 25 054,00 грн заборгованості за відсотками. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані: договір про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 року, Додаткова угода № 2308 від 16.12.2025 про надання правової допомоги До Договору № 5 від 02 грудня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року, платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 156 на підтвердження оплати наданої правничої допомоги. Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 5 000 грн. Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial