Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

ТОВ «Фінансова Компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 серпня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір № 7000659 про надання споживчого кредиту. На умовах договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалось надати кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, сума кредиту складає 6 000 грн, строк кредиту 363 дні по 22 серпня 2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 3 дні. На підставі погоджених умов відповідачу надано кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну картку відповідача [NUMBER] . ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем виконало. 27 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило фактору право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 7000659 від 25 серпня 2023 року на загальну суму 13 711 грн, з яких: 6 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 711 грн - заборгованість за процентами. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивачем після набуття права вимоги за 87 календарних днів нараховані проценти в сумі 10 387,80 грн, тому позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 098,80 грн, з яких: 6 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 711 грн - проценти за користуванням кредиту, 10 387,80 грн - проценти, нараховані позивачем за 87 днів; суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. Крім того, в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України позивач просив зазначити у рішенні суду про те, що особі, що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, необхідно нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. В судове засідання представник позивача не з`явився, просив розгляд справи проводити у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи належно повідомлений за адресою реєстрації відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. 25 серпня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 7000659. Сума кредиту складає 6 000 грн, строк кредиту 363 днів по 22 серпня 2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 3 днів, зі стандартною відсотковою ставкою 1.99 % в день за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору; зниженою процентною ставкою 1.99% в день. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений п. 10 кредитного договору. Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 кредитного договору, кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Згідно з п.п. 2.4. п. 2 кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «Авентус Україна» суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п.п. 2.1. договору. У відповідності до повідомлення АТ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] емітована картка № [NUMBER] , на яку 25 серпня 2023 року здійснено переказ коштів в сумі 6 000 грн (а.с. 34). Доводів того, що банківська картка з цим номером не належить відповідачу, матеріали справи не містять. 27 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» як фактором було укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 7000659 від 25 серпня 2023 року. Згідно з п. 1.2 договору факторингу, права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості. Рішенням № 251124/1 ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» від 25 листопада 2024 року змінене найменування з ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» на ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ». Відповідно до розрахунку заборгованості станом 26 травня 2024 року сума заборгованості становить 24 098,80 грн, з яких: 6 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 711 грн - нараховані проценкти, 10 387,80 грн - проценти, нараховані позивачем. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» електронні договори прирівнюється до укладених в письмовій формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису усіма сторонами електронної правової угоди; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 7000659 від 25 серпня 2023 року в розмірі 24 098, 80 грн, з яких: 6 000,00 - грн заборгованість за тілом кредиту, 7 711 грн - заборгованість за процентами, 10 387,80 грн - проценти, нараховані позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп., оскільки позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати за сплату судового збору у вказаному розмірі. Згідно з положенням п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до договору про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, укладеного з адвокатом Столітнім М.М., ордеру про надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Столітнього М.М., заявки на виконання доручення до договору № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року загальна вартість послуг складає 10 000 грн. Щодо застосування положень ч.ч 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд враховує наступні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22. Ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України кореспондують норми ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами. Застосування ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків. Таким чином, можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду). Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що нарахування відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення. За своєю природою відсотки, зазначені в ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання, тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання. Стягнення процентів річних та суми інфляційних втрат визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто не ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення даного позову судом за результатом розгляду справи та не зазначені в мотивувальній частині рішення. Отже, підстави для застосування положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України відсутні.

Outcome: partial