Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

22.08.2025 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 914430 від 31.07.2023 року в загальному розмірі 50700 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу 8000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 914430, за умовами якого [PERSON] отримала в кредит у розмірі 10000 грн, з обов`язком їх повернення та сплати процентів за користування кредитом, інших платежів за договором. ТОВ «Селфі кредит» виконало умови договору надавши [PERSON] кредит, а остання умови договору порушила, кошти отримані в кредит не повернула, проценти за користування кредитом не сплатила. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, за умовами якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло прав нового кредитора, в тому числі за договором № 914430 від 31.07.2023, укладеним з [PERSON] . Відповідно, до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] , на загальну суму заборгованості 50700 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 10000 грн, заборгованість за процентами 40700 грн. Оскільки відповідач заборгованість не сплачує, позивач звернувся до суду з позовом. Відповідач позов не визнала, надала суду відзив. Заперечуючи проти позову вказала про відсутність доказів на підтвердження здійснення перерахування їй коштів, в сумі про яку вказує позивач. Вказала про відсутність доказів того, що первинний кредитор ТОВ «Селфі кредит» і сам позивач ТОВ ФК «Кредит-капітал» мають ліцензію на надання фінансових послуг, що виключає набуття прав позикодавця. [PERSON] не була повідомлена про відступлення права вимоги, а автоматичної передачі прав вимоги не передбачено, відступлення вимог відбулося до закінчення строку кредитування, що вважала підставою для відмови у позові. Оскільки досудова вимога не підписана [PERSON] , то це ставить під сумнів правомірність передачі боргу. Відповідач вказала про неузгодженість з умовами кредитування нарахування відсотків 03.09.2023 року в сумі 3850 грн, що вважала штучно створеним нарахуванням. Ставку в розмірі 2,2 % річних на день вважала невиправдано завищеною, такою що суперечить принципам добросовісності, справедливості та розумності, що не узгоджується з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», як наслідок заборгованість за тілом кредиту значно перевищує заборгованість за відсотками. Враховуючи викладене, відповідач просила застосувати положення ст. 551 ЦК України та зменшити суму відсотків. Відповідач заперечила розмір витрат позивача на правничу допомогу, вважала їх необґрунтованими, завищеними та неспівмірними складності справи, що для позивача є типовою, а тому вважала неправильним покладення судових витрат позивача на відповідача (а.с. 93-98). Також відповідач надала додаткові письмові пояснення по справі, в яких підтримала раніше заявлену позицію щодо необхідності відмови в позові, зокрема посилаючись на неспівмірність, захищеність та несправедливість відсотків, не доведення факту отримання кредиту (а.с. 157-158). Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався, просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 167, 179), підтримав позовні вимоги та надав клопотання про витребування доказів (а.с. 163-164), що задоволено судом. Ухвалою суду від 19.01.2026 та від 10.02.2026 витребувано докази про які вказав позивач (а.с. 170), витребувані докази надано суду (а.с. 176, 180) Сторони по справі та їх представники в судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 171-175), про причини неявки не повідомили, матеріали справи містять заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності, а тому неявка до суду учасників по справ не перешкоджає розгляду справи. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за правилами глави 10 розділу ІІІ ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 31.07.2023 між ТОВ «Селфі кредит» та [PERSON] укладено договір № 914430 про надання споживчого кредиту по продукту «»NewShort, за умовами якого укладення договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході Споживача в особистий кабінет, в порядку передбачену Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. За умовами договору, сума кредиту складає 10000 грн, строк кредитування 360 дня, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.3, 1.4 договору). Пунктом 1.5 визначено, що процентна ставка є фіксованою, а саме: стандартна процентна ставка 2,2 % в день, що застосовується в межах строку кредиту. Згідно п. 1.5.2 договору можливе застосування зниженої процентної ставки 0,99 % в день, за умови що споживач до 30.08.2023 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. В іншому випадку, застосовується стандартна процентна ставка, з можливістю перерахунку. Згідно п. 1.6 договору, метою отримання кредиту є споживчі потреби. Пункт 3.1 договору визначає, що проценти, що нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. За умовами п. 2.1 договору, кошти надаються споживачу у безготівковій формі, шляхом перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (а.с. 101-127). Договір підписаний споживачем одноразовим ідентифікатором Х 240 31.07.2023 (а.с. 121). Відповідачем також підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 126). Як слідує з довідки про ідентифікацію, споживач [PERSON] при укладенні договору була ідентифікована товариством «Селфі кредит», з зазначенням дати народження та РНОКПП, та їй надіслано одноразовий ідентифікатор Х 240 (а.с. 127). Саме цим ідентифікатором відповідач підписала текст договору. Відповідач у своїх заявах по суті справи не заперечила та не спростувала факт укладення нею даного договору, що укладений з дотриманням порядку визначеного Законом України «Про електронну комерцію», містить всі необхідні істотні умови кредитного договору. Доводи відповідача про відсутність у ТОВ «Селфі кредит» ліцензії на здійснення операцій з кредитування, а також доводи про відсутність такої ліцензії у позивача нового кредитора, суд розцінює критично, адже відповідач не надала суду жодних доказів на підтвердження вказаних нею обставин, хоча інформація про отримані фінансовими установами ліцензії є відкритою. Так, здійснивши відкритий доступ до офіційного сайту НБУ, судом отримано та переглянуто інформацію про ліцензування кожного із вищевказаних кредиторів, та встановлено, що як ТОВ «Селфі-кредит», на момент укладення даного кредитного договору, так і ТОВ ФК «Кредит-Капітал», мали та мають відповідні ліцензії на надання коштів на умовах фінансового кредиту, а також на здійснення діяльності з факторингу (а.с. 181-185). Вказана інформація могла бути перевірена самим відповідачем, або запитана ним у НБУ, але відповідач жодних дій для цього не вчинив, натомість безпідставно стверджував у відзиві про відсутність у позивача та первісного кредитора ліцензії, що не відповідає дійсності. На підтвердження факту перерахування коштів відповідачу, позивач надав суду розрахунок заборгованості, що містить інформацію про те, що 31.07.2023 року тіло кредиту складало 10000 грн (а.с. 128). Суд погоджується з доводами відповідача про те, що даний розрахунок не є належним доказом перерахування коштів відповідачу. Однак, суд звертає увагу на те, що позивач заявив клопотання про витребування доказів, яке задоволено судом, та на виконання ували суду надано інформацію з АТ КБ «ПриватБанк» про те, що саме [PERSON] є особою, на ім`я якої імітована картку [NUMBER] , на яку 31.07.2023 зараховано кошти в сумі 10000 грн (а.с. 176). Відповідач будучи власником картки, маючи доступ до інформації за рахунком, не надала суду жодних доказів на обґрунтування своєї позиції щодо не надходження їй кредитних коштів в сумі 10000 грн та не належності їй даної банківської картки. Отже, суд приходить до висновку, що в змагальному процесі, який забезпечувався судом, відповідач вільно реалізуючи свої права щодо доказування, не спростувала перед судом факту отримання нею кредиту за вищевказаним кредитним договором. Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що сукупність досліджених судом доказів, вказують на те, що позивач, реалізуючи право доказування, з більшою вірогідністю підтвердив перед судом факт того, що відповідач [PERSON] отримала кошти в сумі 10000 грн на належну їй картку, що узгоджується зі змістом кредитного договору та даними розрахунку заборгованості, а відповідач вказаний факт не спростувала. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Як слідує з розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 01.02.2024 сума заборгованості [PERSON] за вищевказаним кредитним договором склала 50700 грн., з яких 10000 грн заборгованість за тілом кредиту та 40700 грн заборгованість за відсотками (а.с. 134). З розрахунку слідує, що відповідач не здійснила жодного платежу на погашення кредиту. Відповідач не надала суду доказів, що свідчили б про факт погашення заборгованості повністю чи в певній частині. Доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості, згідно якого 03.09.2023 нараховано відсотки в сумі 3850 грн суперечить умовам договору, суд розцінює критично, адже як слідує з розрахунку заборгованості за період з 31.07.2023 по 29.08.2023 відповідачу нараховувалися відсотки за зниженою процентною ставкою 0,99 % передбаченою п. 1.5.2 договору, але оскільки відповідач до 30.08.2023 та в подальшому не внесла суму першого платежу, як те передбачено в п. 1.5.2 договору, то кредитором здійснено перерахування відсотків за вказаний період за стандартною ставкою 2,2 % в день, що узгоджується з умовами договору, закріпленими в п. 1.5 договору (а.с. 102). Так, сума 3850 грн розрахована як: 99 грн х 30 днів =2970 грн; 220 грн х 30 = 6600 грн; 6600 грн 2970 грн = 3630 грн, це сума перерахунку процентів за період з 31.07.2023 по 29.08.2023 + 220 грн проценти за 03.09.2023 = 3850 грн (а.с. 128-129). В іншій частині розрахунок заборгованості відповідач не заперечила. Доводи відповідача в частині неспівмірності нарахованих відсотків сумі кредиту, їх захищеності, суд відхиляє, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19 та інших). Суд відхиляє заперечення відповідача щодо стягнення процентів за кредитним договором (несправедливості їх розміру), оскільки при укладенні кредитного договору відповідач [PERSON] була чітко та недвозначно повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір на вищевказаних умовах (процентна ставка за користування кредитом 2,2 % в день), користувалася отриманими коштами, не здійснивши жодного платежу на виконання умов договору та не порушивши у визначеному законом порядку, про визнання недійсним певних пунктів договору. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що заявлений до стягнення розмір відсотків за користування кредитом відповідає умовам договору, є обґрунтованим, розрахований в межах строку кредитування. Доводи відповідача про необхідність зменшення відсотків, з посиланням на положення ст. 551 ЦК України та відповідну судову практику, суд не приймає до уваги, оскільки наведені доводи стосуються можливості зменшення суми пені, відсотків нарахований в порядку ст. 625 ЦК України, тобто нарахувань за порушення грошового зобов`язання, як виду відповідальності, що не є тотожним обставинам даної справи, де предметом спору є відсотки за користування кредитом, в межах строку кредитування, розмір яких погоджено сторонами. Як слідує з договору факторингу від 01.02.2024 року укладеного між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ ФК «Кредит-Капітал», до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі до боржника [PERSON] за договором № 914430 від 31.07.2023, на загальну суму 50700 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 10000 грн та 40700 грн заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с. 135-137). Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що перед судом належним чином підтверджено факт переходу прав вимоги від ТОВ «Селфі кредит» до позивача ТОВ ФК «Кредит-капітал». Доводи відповідача про ненадання нею згоди на перехід права вимоги, не підписання нею досудової вимоги, передачі права вимоги до закінчення строку кредитування, як підстави для відмови в позові, суд розцінює критично, оскільки вони не узгоджуються з вимогами законодавства. Перехід права вимоги здійснюється без згоди боржника, а не повідомлення боржника про перехід права вимоги не припиняє його зобов`язань, а лише вказує на можливість здійснити відшкодування первісному кредитору та заперечувати проти вимог нового кредитора. Натомість, за обставин даної справи, відповідач не виконала зобов`язання ні первісному, ні новому кредитору. Закон не забороняє передачу права вимоги до закінчення строку кредитування. Отже, суд приходить до висновку, що доводи відповідача фактично зводяться до бажання уникнення цивільно-правової відповідальності. Вимоги позивача є обґрунтованими, належним чином доведеними та підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 50700 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн (а.с. 6) та витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2422,40 грн, у рахунок відшкодування судового збору. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Матеріали справи свідчать про те, що інтереси позивача в справі за вищевказаним позовом представляв адвокат Усенко М.І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025. Позивач вказав, що його витрати на правничу допомогу склали 8000,00 грн, про що ним надано акт приймання-передачі наданих послуг на правничу допомогу № 131 від 05.08.2025 на суму 8000 грн, з детальним описом складових і вартості наданих послуг (а.с. 139-140). Представник відповідача просила відмовити в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, вважаючи покладення такого обов`язку несправедливим. Однак, така позиція сторони відповідача не ґрунтується на вимогах закону, адже оскільки позовні вимоги задоволено, то позивачу мають бути відшкодовані витрат на правничу допомогу, що узгоджується з положеннями ст. 141 ЦПК України. Однак, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, на переконання суду, не є реальним та є очевидно завищеним. Так, позивач вказує, що витрати на правничу допомогу у виді ознайомлення з матеріалами справи склали 2 години, що є явно необґрунтованим та завищеним розміром витрат часу, адже матеріали справи не містять значної кількості аркушів, фактично складаються з тексту двох договорів: кредиту та факторингу, а розрахунки на обґрунтування позовних вимог складені первісним кредитором. Не доведеним перед судом є такий вид послуги як усна консультація клієнта, погодження правової позиції, беручи до уваги подання позову в інтересах юридичної особи, а також враховуючи типовість позовів. Такий вид послуги, як складення позовної заяви, враховуючи типовість позову для позивача, є також дещо завищеним у витратах часу та вартості даної складової витрат. У зв`язку з чим, суд вважає що обґрунтованим, реальним та доведеним перед судом є розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Саме такий розмір витрат є реальним, таким, що не призводитиме до надмірного, необґрунтованого збагачення.

Outcome: approved