Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» через підсистему «Електронний суд» звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення заборгованості за договором з [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.09.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІОЛАН» та відповідач уклали договір №3418183, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 5 000,00 грн. 15 грудня 2021 року ТОВ «МІОЛАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» уклали договір відступлення права вимоги № 15/12-2021-22, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема, за кредитним договором №3418183. 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» уклали договір відступлення право вимоги № 10-01/2023, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема, за кредитним договором №3418183. ТОВ «МІОЛАН» свої зобов`язання виконало у повному обсязі, надавши [PERSON] кредитні кошти у сумі 5 000,00 грн, а остання свої зобов`язання належним чином не виконала у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 39875,00 грн, з яких: 5000 грн заборгованість за основним боргом, 33875,00 грн. нараховані проценти на дату відступлення прав вимоги. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача 39 875,00 грн заборгованості за договором № 3418183, з яких 5 000,00 грн основна сума боргу (тіло кредиту), 33 875,00 грн проценти за користування кредитом, 1 000,00 грн комісія за договором, а також 2 422,40 грн судового збору та 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу. На підставі ухвали Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області про передачу справи за підсудністю в провадження Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшли вищезазначені матеріали цивільної справи за підсудністю. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09.12.2025 року відповідачем подано до суду відзив на позов, згідно змісту якого відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме в межах тієї загальної вартості кредиту, яка прямо передбачена індивідуальною частиною договору та паспортом споживчого кредиту. Відповідач зазначає, що договір № 3418183 від 19.09.2021 р. укладено строком на 15 днів, пролонгація з боку відповідача не здійснювалася, відтак строк кредитування сплив 04.10.2021 р. Законом визначено, що після закінчення строку кредитування договірні проценти за ст. 1048 ЦК України не нараховуються, можливі лише наслідки за ст. 625 ЦК України, але для споживчих мікрокредитів сума всіх штрафних нарахувань не може перевищувати подвійного розміру кредиту, а в період карантину та воєнного стану відповідальність за прострочення не застосовується. Отже, до стягнення може підлягати лише та сума, яка прямо передбачена договором як загальна вартість кредиту 7 125,00 грн, а решта заявлених 32 750,00 грн штрафних нарахувань є незаконними та неспівмірними. Тому відповідач просить позовну заяву ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» задовольнити частково; стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором споживчого кредиту № 3418183 від 19.09.2021 р. лише в сумі 7 125,00 грн, з яких 5 000,00 грн тіло кредиту, 1 125,00 грн проценти за користування кредитом за 15-денний строк кредитування, 1 000,00 грн комісія за надання кредиту; у решті позовних вимог у сумі 32 750,00 грн відмовити повністю; судовий збір та витрати на правничу допомогу розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому заявлені витрати позивача на правничу допомогу зменшити до розумного розміру або відмовити у їх стягненні як явно завищених. 17.12.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, згідно змісту якої сторона відповідача зазначає, що сторонами погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від Кредитора, ні від Позичальника. Сторони Договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Зауважує, що позивач не нараховував відповідачу будь яких процентів за користування кредитними коштами, а звернувся до суду про стягнення заборгованості у тому розмірі, у якому вона утворилася перед первісним кредитором. З даних умов договору вбачається, що прострочення зобов`язання та відповідальність за таке прострочення виникають у позичальника після дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. При цьому, протягом періоду, на який пролонговано договір, позичальник має правомірно не сплачувати кредитору борг та таке користування коштами не вважається простроченням. Розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами Кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. 22.12.2025 року відповідач надіслала додаткові пояснення на відповідь на відзив позивача ,в яких зазначає, що Позивач намагається представити всі нарахування як «проценти за користування кредитом» до повного погашення, посилаючись на ст. 1054 ЦК України. Однак це суперечить усталеній судовій практиці Верховного Суду, яка чітко розмежовує проценти як плату за правомірне користування (до спливу строку договору) та наслідки прострочення (після строку). «Стандартна пролонгація» є несправедливою умовою договору, оскільки нав`язує підвищену ставку без активної згоди споживача, ставлячи його в гірше становище (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування»). Комісія в 1 000 грн також є надмірною, оскільки не відображає реальних витрат кредитодавця і дублює інші нарахування. Витрати на правничу допомогу (13 000 грн) є неспівмірними характеру спору (типова мікрокредитна справа без складності). Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив проводити розгляд справи без участі його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився; про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляду справи у її відсутність. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За правилом частини восьмої статті 11 Закону №675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. За правилами частини дванадцятої статті 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону №675-VIII, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями статті 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі з використанням КЕП, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Суд установив, що 19.09.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІОЛАН» та відповідач за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи уклали договір №3418183, за умовами якого відповідач отримав 5 000,00 грн. Строк кредитування 15 днів. Комісія за надання кредиту 1000 грн. Проценти за користування кредитом 1125,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,5 вісотка від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Електронний кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідач отримав кредит у сумі 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 19.09.2021 року . ТОВ «МІОЛАН» свої зобов`язання виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у сумі 5 000,00 грн, а остання свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 15 грудня 2021 року ТОВ «МІОЛАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» уклали договір відступлення права вимоги № 15-12/2021-22, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема, за кредитним договором №3418183. 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» уклали договір відступлення право вимоги № 10-01/2023, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема, за кредитним договором №3418183. За розрахунком, складеним ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР » на підставі розрахунків заборгованості від первісних кредиторів, загальний розмір заборгованості становить 39 875, 00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за основним боргом, 33 875,00 грн. нараховані проценти, 1000,00 грн. заборгованість за комісіями. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач, як позичальник, взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений у договорі строк кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000,00 грн. суд знаходить обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Оцінюючи доводи сторін про розмір належних до стягнення процентів за користування кредитом суд виходить з наступного. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18), від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31.10.2018 року (справа № 14-318цс18). Таким чином, нарахування процентів за користування кредитом можливе лише у межах строку дії договору. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Відповідно до п. 1.3. кредитного договору кредит надається строком на 15 днів з 19.09.2021 (строк кредитування). Так, відповідно до п. 2.3.1 продовження вказаного в п. 1.3 договору строку кредитування може відбутись на пільгових або стандартних умовах наступним чином: - пролонгація на пільгових умовах (п. 2.3.1.1) - позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 договору; - пролонгація на стандартних умовах (п. 2.3.1.2 договору) - позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом на пільгових умовах матеріали справи не містять. Таким чином, після закінчення строку кредитування (04.10.2021 року) вступив у дію п.2.3.1.2 договору, яким визначено нарахування відсотків за користування кредитними коштами на стандартних базових умовах (5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строк нарахування яких не може перевищувати 60 днів. Таким чином, вимога ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є частково обгрунтованою та підлягає до часткового задоволення, а саме підлягають до стягнення проценти нараховані за пільговою процентрою ставкою 1.5 % за період з 19.09.2021 по 04.10.2024 та за стандартною процентною ставкою у розмірі 5% за період з 05.10.2021 по 03.12.2021 (60 днів), таким чином загальна сума заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню становить 16 125, 00 грн. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. З огляду на наведене у задоволенні вимог позивача про стягнення процентів за кредитним договором за період з 04.12.2021 по 01.02.2022 слід відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача суми комісії за кредитним договором суд приходить до таких висновків. Відповідно до п. 1.5.1. Кредитного договору комісія за надання кредиту складає 1000.00 грн., яка нараховується за ставкою 20.00 відсотків від суми кредиту одноразово. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22). Таким чином, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту та обслуговування кредитної лінії існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Таким чином, аналізуючи умови кредитного договору, суд приходить до висновку про правомірність дій позивача щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між сторонами договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів. З огляду на наведене позовні вимоги позивача про стягення з відповідача заборгованості за договором комісії у сумі 1000,00 суд знаходить обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 3418183 від 19.09.2021 у розмірі 22125 грн., а саме: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 16125 грн. та заборгованість за комісією за видачу кредиту у розмірі 1000 грн. При цьому посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на положення ч. 3 ст. 21 ЗУ "Про споживче керидтування" суд сприймає критично, оскільки позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій або інших платежів пов`язаних за порушення виконання його зобов`язання за кредитним договором позивачем не заявлялось. Окрім того суд також не може погодитись з запереченнями відповідача, щодо несправедливості умов кредитного договору про пролонгацію строку його дії з застосуванням підвищеної процентрої ставки та визначеного розміру комісії, оскільки такі положення були включені безпосередньо в сам договір з якими відповідач, підписуючи його погодився та добровільно прийняв. Окрім того відповідні умови безпосередньо не віднесені до несправедливих відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 332,32 (2422,40 Х0,55). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правничої від 01.07.2024 ; витягу з акту №13 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025 на суму 13 000 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача користь позивача підлягалиб стягнененню витрати на правову допомогу у розмірі 7150 грн, разом з тим згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідне клопотання відповідачем було заявлено. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2021 року (справа №159/5837/19, провадження №61-10459св20) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, суд звертає увагу, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Ураховуючи предмет і підстави заявленого позову, який розглянуто судом у порядку спрощеного позовного провадження, незначну складність справи та сталу судову практику цієї категорії справ, обсяг виконаних адвокатом робіт, співмірність наданих послуг із складністю справи, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є явно завищеним. Враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг фактично наданих адвокатом послуг, обґрунтованість та пропорційність розміру заявлених витрат на правничу допомогу, які позивач поніс до предмета спору, суд дійшов висновку наявність підстав для часткового відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 гривень.

Outcome: partial