Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

08 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (скорочене найменування - ТОВ «Таліон Плюс») через систему «Електронний суд» звернулося до Сихівського районного суду м. Львова з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредитної лінії № 202841395 у розмірі 36153,00 грн., яка складається з наступного: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 24453,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також судові витрати: судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Позивач свої вимоги обґрунтовує наступними обставинами. Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 23 серпня 2024 року укладений договір кредитної лінії № 202841395 (далі - Договір), згідно з яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 11700,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно умов Договору грошові кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок, використовуючи реквізити платіжної картки, вказаної позичальником в особистому кабінеті. Так, на виконання умов Договору грошові кошти були перераховані товариством на банківську карту № [NUMBER] , яка була вказана відповідачем при укладанні Договору. 24 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/23 у відповідності до умов якого, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» за права вимоги за переліком в Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобв`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги від 24 лютого 2025 року до Договору факторингу № МВ-ТП/23, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії № 202841395 від 23 серпня 2024 року. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим має заборгованість станом дату звернення до суду у розмірі 42003,00 грн. Однак позивач просить стягнути з відповідача частину заборгованості за Договором у сумі 36153,00 грн. (а.с.1-6). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1873215 від 09.10.2025 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68). Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2025 року цивільну справу № 464/7046/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено за територіальною підсудністю до Самбірського міськрайонного суду Львівської області (а.с.70). Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року відкрито провадження у справі; визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» (за клопотанням позивача) письмові докази, які становлять банківську таємницю; запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву (а.с.78). 09 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» відповідачем [PERSON] наданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не оспорює укладення Договору та отримання грошових коштів від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в розмірі 11700,00 грн. Разом з тим зазначає, що ним на виконання умов Договору було перераховано ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»: 13.09.2024 року - 2 457, 00 грн.; 15.10.2024 року - 3 744, 00 грн.; 14.11.2024 року - 3 510, 00 грн.; 20.12.2024 року - 4 212, 00 грн.; загалом 13 923, 00 грн. Вважає, що ТОВ «Таліон Плюс» не є належним кредитором, оскільки ним не доведено факт переходу права вимоги до нього. Так, договір факторингу № МВ-ТП/23 відповідач вважає недійсним та таким що не відповідає нормам чинного законодавства, а також таким, що не підтверджує факт переходу права вимоги, саме до нього, оскільки в розділі 2 даного договору не вказано ціни за відступлення прав вимоги, а також не конкретизовано які саме та чиї права відступаються, відсутні будь які реквізити боржника (-ків), не вказано строку грошової вимоги, є лише посилання на документ невідомого характеру під назвою «Реєстр прав вимоги». Жодним нормативно-правовим актом не передбачено такого документу як Реєстр права вимоги, а також його «укладання», а також те, що він породжує права та обов`язки. Договір факторингу є удаваним, оскільки ціна операції становить 100 грн., що є нереальною, економічно необґрунтованою ціною для передачі масиву кредитних договорів. Також позивачем долучено до справи платіжні інструкції №1189 та №1234 на підтвердження оплати за відступлення прав вимоги, при цьому в графі «Призначення платежу» вказано: «Плата за відступлення права вимоги, згідно договору факторингу № МВ-ТП/23 від 24.02.2025». Оскільки в договорі факторингу не вказано ціни за відступлення права вимоги, тому невідомо за які вимоги здійснювалась оплата в розмірі зазначеному в платіжних інструкціях. Крім того в порушення п. 5.1.4. Договору факторингу №МВ-ТП/23 від 24.02.2025 його не повідомлено про відступлення права вимоги. В матеріалах справи відсутні Акт прийому-передачі прав вимоги та Акт прийому - передачі документів зазначених в п. 5.1.1., п. 11.4. Договору. Відповідач не погодився з розрахунком заборгованості наданим позивачем та надав свій розрахунок заборгованості з урахуванням вимог ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» та період кредитування з 23.08.2024 року по 24.02.2025 року (день укладення договору факторингу, який відповідач вважає днем розірвання кредитного договору), який становить: 11700,00 грн. (тіло кредиту) х 185 днів (з 23.08.2024 року по 24.02.2025 року) х 1% (ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування») = 21 645, 00 грн. - проценти за користування кредитом. 11 700, 00 грн. (тіло кредиту) + 21 645, 00 грн. (проценти за 185 днів) - 13 923, 00 грн. (сума, яку оплатив відповідач на користь первісного кредитора) = 19 422, 00 грн. Також вважає, що позивачем належним чином документально не підтверджено витрати на правову допомогу в даній справі. На підставі зазначеного, просив відмовити у задоволені позовних вимог ТОВ «Таліон Плюс» повністю (а.с.87-96). 10 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» ТОВ «Таліон Плюс» надана відповідь на відзив, в якій позивач вважає заперечення сторони відповідача безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що всі належні та допустимі докази переходу права вимоги до позивача долучені до позовної заяви, а всі твердження відповідача ґрунтуються виключно на його власному розумінні чинного законодавства. Наявна в матеріалах справи платіжна інструкція на оплату по договору факторингу № МВ-ТП/23 підтверджує належний перехід права вимоги, оскільки відображає оплату фінансування за весь реєстр прав вимог, що спростовує твердження відповідача про «удаваність» правочину. Крім того позивачем надані суду належні та допустимі докази на підтвердження витрат на правовому допомогу. Часткова оплата за Договором в розмірі 13923,00 грн. зараховувалася на погашення процентів за користування кредитними коштами відповідно до п. 7.4 Договору. Пунктом 7.3 Договору визначена кінцева дата повернення кредиту - 22.09.2029 року, отже проценти за Договором нараховані в межах строку кредитування, визначеному Договором (а.с.94-111). 16 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що договір факторингу не містить індивідуалізації боржника, не визначає конкретний обсяг прав вимоги щодо відповідача; реєстр прав вимоги є похідним документом, який сам по собі не підтверджує факту оплати саме за вимогу до відповідача; позивач не надав жодного доказу, що кошти за договором факторингу сплачено саме в частині вимоги до Відповідача. Надана позивачем платіжна інструкція стосується абстрактної «консолідованої» оплати за масив прав вимоги, що унеможливлює встановлення, чи було здійснено фінансування саме за кредитним договором відповідача. Також вважає, що існують суперечності в позиції позивача щодо періоду нарахування процентів, розміру заборгованості, строку дії договору (а.с.131-136). Крім того, 09 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» відповідачем надані додаткові пояснення у справі, яких ним наведений альтернативний розрахунок заборгованості, при цьому зміна підходу до розрахунку обумовлена аналізом актуальної судової практики у справах аналогічної категорії, в якій суди застосовують підхід щодо нарахування процентів за користування кредитом виходячи з облікової ставки НБУ як мінімально допустимого та економічно обґрунтованого розміру. З урахуванням інформації, опублікованої на офіційному сайті НБУ, щодо розміру облікової ставки (% річних): з 14.06.2024 року по 12.12.2024 року - 13,0 %; з 13.12.2024 року по 06.03.2025 року - 14,5 %; з 07.03.2025 по 12.12.2025 - 15, 0%, за період з 23.08.2024 року по 17.07.2025 року (останній день нарахування відсотків згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс») загальний розмір відсотків становить 1487,30 гривень. 11 700, 00 грн. (тіло кредиту) + 1487, 30 грн. (проценти відповідно облікових ставок НБУ )= 13187,30 грн. Враховуючи, що на виконання умов Договору відповідачем сплачено 13 923,00 гривень, відповідач переплатив 735,70 грн. Таким чином, відповідач виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 202841395 від 23.08.2024 року в повному обсязі, відтак позовна заява не підлягає задоволенню (а.с.143-149). Представник позивача ТОВ «Таліон Плюс», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, 16.12.2025 року подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, на заявлених позовних вимогах наполягає (а.с. 126-127). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити з підстав, викладених ним письмово у заявах по суті справи. При цьому факт укладання між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 23 серпня 2024 року договору кредитної лінії № 202841395 в електронній формі та отримання від товариства кредитних коштів у розмірі 11700,00 грн. не заперечував. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У пункті 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши в судовому засіданні відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 23 серпня 2024 року укладений договір кредитної лінії № 202841395 (далі - Договір), згідно з яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 11700,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (п.2.1. Договору а.с. 24-35). За умовами Договору: - п.1.1.2 базова процентна ставка або стандартна процента ставка - процентна ставка, значена в паспорті кредиту та істотних характеристиках продукту "СМАРТ", як максимально можливим розмір плати за користування кредитом, з урахуванням обмеження максимального значення денної процентної ставки встановленої Законом України «Про споживче кредитування» на момент отримання кожного окремого Траншу за цим Договором; - п.1.1.3 денна процентна ставка - загальні витрати за кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. денна процентна ставка за користування кожним окремим траншем не може перевищувати граничного значення встановленого Законом на день отримання такого траншу; - п.3.1 дисконтний період кредитування 20 днів від дати отримання першого траншу протягом якого позичальник може отримати черговий транш в межах кредитного ліміту; - п.3.3 для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за Договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 20 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 2340,00 грн.; - п.5.1 грошові кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок, використовуючи реквізити платіжної картки вказаної позичальником в особистому кабінеті, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання позичальником чергового траншу за договором; - п.7.1. рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту -12.09.2024 року; - п.7.3. кінцева дата повернення кредиту - 22.09.2029; - п.7.4.2 після закінчення дисконтного періоду кредитування, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно; - п.8.1 за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти; - п.8.3 на момент укладення цього договору та отримання першого траншу за цим договором базова процентна ставка складає 1.00 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 365,00 відсотків річних. У разі отримання додаткових траншів за цим договором після 21 серпня 2024 року базова процентна ставка, яка використовується, нарахування процентів за користування цими додатковим траншами обмежується та розраховується від максимального розміру денної процентної ставки зазначеної в частині 5 статті 8 Закону, що складає що складає 1% за день користування таким траншем; - п.8.8 проценти нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом до закінчення строку дії цього договору; - п. 9.1.1.5 кредитодавець має право в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, без згоди позичальника відступити права грошової вимоги за Договором будь-якій фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу, шляхом укладення будь-якого не забороненого законом правочину, зокрема, договору факторингу; - п. 9.1.1.7 кредитодавець має право у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще по настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення Договору; - п. 11.1 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання. В розділі 14 Договору містяться персональні дані [PERSON] , зокрема дані паспорта, РОНКПП, номери мобільного телефону, і-mail. Для підписання договору [PERSON] було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «UKKX» (а.с.35). В матеріалах справи також є Паспорт споживчого кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, з якою споживача [PERSON] ознайомлено 23.08.2024 року, про що свідчить його електронний підпис одноразовим ідентифікатором (паролем) (а.с. 22-23). В Паспорті споживчого кредиту міститься інформація про строк кредитування - до 1826 днів (дисконтний період 20 днів), базову процентну ставку - 365,00% річних. Аналогічні дані щодо строку кредитування -1826 днів містить і заявка [PERSON] на отримання грошових коштів в кредіт від 23.08.2024 року (а.с.21 зворот). Відповідач [PERSON] не заперечував факт укладання між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 23 серпня 2024 року договору кредитної лінії № 202841395 в електронній формі. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало [PERSON] кредит в сумі 11700,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів 23.08.2024 року на зазначену відповідачем при укладанні Договору платіжну картку № 4149499378780454, що підтверджується копіями довідок та випискою по рахунку, наданою АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 39-40, 84-85). Даний факт також визнається відповідачем. Відповідач свої зобов`язання перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо оплати нарахованих відсотків за користування кредитом і повернення тіла кредиту у повному обсязі не виконав, так згідно з розрахунком заборгованості за період з 23.08.2024 року по 24.02.25 року відповідач сплатив: 13.09.2024 року - 2 457, 00 грн.; 15.10.2024 року - 3 744, 00 грн.; 14.11.2024 року - 3 510,00 грн.; 20.12.2024 року - 4 212, 00 грн.; загалом 13 923, 00 грн., отже має заборгованість станом на 24.02.2025 року що складається: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 7722,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн. (а.с. 17-19). З Даного розрахунку вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» віднесла здійсненні [PERSON] оплати на погашення процентів за Договором. 24 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/23 у відповідності до умов якого, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» за права вимоги за переліком в Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобв`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до Реєстру прав вимоги від 24 лютого 2025 року до Договору факторингу № МВ-ТП/23, за № 451 ТОВ «Таліон Плюс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії № 202841395 від 23 серпня 2024 року на суму 25272, 00 грн., що складається: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 7722,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн. (а.с. 116). Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за період з 25.02.2025 року по 17.07.2025 року донарахувало відповідачу проценти за користування грошовими коштами, отже заборгованість за Договором становить 42003,00 грн., що складається: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 24453,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн. (а.с. 19-20). При зверненні до суду позивач просить стягнути з відповідача частину заборгованості у розмірі 36153,00 грн., яка складається з наступного: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 24453,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (Постанова ВС від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Закон України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції (далі Закон № 675-VIII). Відповідно до п. 5, 6, 7 ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VIII : електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно ч. 3, 4, 6, 8, 12 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченомустаттею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомустаттею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону № 675-VIII передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Верховний Суд у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Подібна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 127/33824/19 від 07 жовтня 2020 року: «Без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно доЗакону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Як встановлено судом, договір № 202841395 від 23 серпня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено в електронній формі, для підписання договору відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали договір. На підтвердження договірних відносин між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] позивачем суду надані: заявку на отримання грошових коштів та паспорт споживчого кредиту до Договору, підтвердження ТОВ «ПрофітГід» про перерахування коштів. Аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт укладання Договору є доведеним, натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору, визнання його недійсними в судовому порядку, а відтак він є чинним і підлягає до виконання. Як зазначалося ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит в сумі 11700,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на зазначену відповідачем при укладанні Договору платіжну картку, що також визнається відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За умовами Договору сторони погодили сплату процентів за кредитом, нарахованих на фактичну суму заборгованості за кредитом, яка згідно п. 8.3 Договору склала 1% в день. Зазначений розмір процентів було узгоджено сторонами Договору, він не суперечить розміру денної процентної ставки передбаченої в частині 5 статті 8 Закону «Про споживче кредитування». Зазначене спростовує позицію відповідача щодо необхідності визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як свідчить розрахунок, наданий ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на станом на 24.02.25 року позивач мав заборгованість, що складалася з: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 7722,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн. (а.с. 17-19). Згідно статті 534 ЦК України При цьому суд вважає, що проведені відповідачем платежі на загальну суму 13 923 грн. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» правомірно віднесені на погашення процентів, оскільки згідно приписів статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Аналогічні положення містить і п. 7.7 Договору. Щодо відступлення права вимоги суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (скорочене найменування - ТОВ «Таліон Плюс») є юридичною особою (а.с.51-54, 55-63), з 11.03.2024 року має ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторинг), видану Національним банком України (а.с.49 зворот). 24 лютого 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/23 у відповідності до п. 2.1. якого, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за преліком в Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобв`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 1.5. даного договору «Реєстр прав вимоги» - перелік прав вимог до боржників, що відступаються за цим договором, який має містити: перелік кредитних договорів, (номер, дата), дані боржників (ПІБ, РНОКПП), розмір права вимоги, що відступаються, розмір фінансування. З наданого позивачем Реєстру прав вимоги від 24 лютого 2025 року вбачається, що за № 451 зазначено боржника - [PERSON] , його РНОКПП - [NUMBER] , номер кредитного договору - 202841395, дату його укладення - 23.08.2024 року, розмір права вимоги: 25272,00 грн., що складається: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 7722,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн., тобто всі передбачені умовами договору факторингу дані. Укладання даного договору також не суперечить п. 9.1.1.5 Договору, згідно якого кредитодавець має право в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, без згоди позичальника відступити права грошової вимоги за Договором будь-якій фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу, шляхом укладення будь-якого не забороненого законом правочину, зокрема, договору факторингу. Листом від 24.02.2025 року на електронну адресу відповідача: lazarko777@ukr.net ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» повідомило відповідач про відступлення права вимоги (а.с.40 зворот). Згідно платіжних інструкцій №1189 від 27.02.2025 року та №1234 від 28.02.2025 року ТОВ «Таліон плюс» перерахувало ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» грошові кошти по договору факторингу №МВ-ТП/23 від 24.02.2025 року на загальну суму 2568166,03 грн. (а.с.16 зворот, 17). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21). Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Таким чином, суд вважає, що наявними в матеріалах справи доказами, а саме: договором факторингу, Реєстром боржників, платіжними інструкціями, позивачем доведено перехід права вимоги за кредитним договором №202841395 від 23.08.2024 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Посилання відповідача недійсність та не відповідність нормам чинного законодавства договору факторингу суд відхиляє, як такі, що спростовані наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за період з 25.02.2025 року по 17.07.2025 року донарахувало відповідачу проценти за користування грошовими коштами, отже заборгованість за Договором становить 42003,00 грн., що складається: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 24453,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, неустойка - 5850,00 грн. (а.с. 19-20). Разом з тим, при зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача частину заборгованості у розмірі 36153,00 грн., яка складається з наступного: 11700,00 грн. - заборгованість по кредиту; 24453,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Отже позивач, діючи в межах своїх прав, самостійно визначив обсяг та склад позовних вимог, що підлягають до стягнення. При цьому суд зауважує, що розмір штрафних санкцій, вказаний в загальному розрахунку заборгованості, позивачем до розміру позовних вимог не включений. Щодо розміру заборгованості суд виходить з такого. На момент укладення Договору строк дисконтного періоду користування складав 20 днів від дати отримання позичальником кредитного траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. договору (п. 3.1 договору). Відповідно до п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання. Пунктом 7.3 договору визначено, що кінцева дата повернення (виплати) кредиту 22 вересня 2029 року. Проценти нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом до закінчення строку дії цього договору (п.8.8). Відповідач після закінчення строку дисконтного періоду свої зобов`язання відповідно до умов договору не виконав, строк кредитування продовжувався, а тому нарахування відсотків відбувалося в межах строку користування кредитом (до 21 січня 2025 року включно). Відповідач добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, оформлюючи договір на сайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ознайомився з текстом договору, з паспортом споживчого кредиту. В постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування (дисконтного періоду) 20 днів, а також передбачили право кредитора протягом п`яти років, або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання, нарахувати відсотки у визначеному договором розмірі. Згідно п. 9.1.1.7 Договору кредитодавець має право у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць, вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще по настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення Договору. Листом від 18.07.2025 року позивач повідомив відповідача на електронну адресу lazarko777@ukr.net про дострокове розірвання Договору (а.с.41). Таким чином, загальний строк користування кредитними коштами за Договором тривав з 23.08.2024 року до 17.07.2025 року - 329 днів. 11700,00 грн. (тіло кредиту) х 329 днів х 1% = 38493,00 грн. (проценти за користування кредитом) 38493,00 грн. - 13923,00 грн. (проведена відповідачем оплата за Договором) = 24570,00 грн. 11700,00 грн. (тіло кредиту) + 24570,00 грн. (несплачені проценти) = 36270,00 грн. Разом з тим позивач просить стягнути з відповідача 36153,00 грн. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за Договором в обумовлені ним строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідача за договором факторингу, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, а тому суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 36153, 00 грн., з якої: 11700,00 грн. - тіло кредиту, 24453,00 грн. - проценти за користування кредитом. Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає наступне: Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ТОВ «Таліон плюс» при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 2422 грн. 40 коп., що підтверджено наданим позивачем платіжною інструкцією № 2142 від 23.09.2025 року (а.с.11 зворот). Оскільки позовні вимоги позивача задоволено, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 2422 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із частинами третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить стягнути з відповідача, понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн. Судом встановлено, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи: копію договору про надання правової допомоги №5 від 02.12.2024 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» та ТОВ «Таліон плюс» (а.с.43-47), додаткову угоду до даного договору №1596 від 02.09.2025 року, яким визначений порядок оплати послуг адвокатського об`єднання за надання правової допомоги у справі до [PERSON] з зазначенням виду робіт та їх вартості (а.с.47 зворот, 48); акт приймання-передачі виконаних робіт від 02.09.2024 року на суму 5000,00 грн. (а.с.48 зворот); платіжну інструкцію від 02.09.2025 року №167 на суму 5000,00 грн. (а.с.49). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд доходить висновку, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від заявленої представником позивача суми. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, суд приходить до висновку, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що на думку суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Outcome: approved