Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

На новий розгляд Заводського районного суду м. Миколаєва з Верховного Суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання права постійного користування квартирою. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25.09.2013 позивач знятий з постійного місця реєстрації з батьківської квартири та з весни 2014 разом зі своїми дітьми [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2010 року народження, постійно проживав зі своїм дядьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказану квартиру [PERSON] отримав на підставі постанови виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів та райкому профспілки працівників держустанов №290 від 04.07.1983 "Про розподілення житлової площі, виділеної обласним виконкомом для райкому в 1983 р." Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв. м, загальною площею 45 кв. м. 10 жовтня 1983 року [PERSON] отримав ордер на вселення №1285 та був зареєстрований у вказаній квартирі, з ним також був укладений договір найму житлового приміщення в будинках Ради депутатів трудящих Української РСР. Згідно з довідкою від 18.03.2020 Управління комунальної власності ММР вказана квартира не приватизована. Позивач проживає у цій квартирі з письмового дозволу головного квартиронаймача [PERSON] від 17.04.2014 і такий факт проживання підтверджується актами проживання від 22.08.2017 та від 17.05.2021, довідкою про навчання дитини позивача [PERSON] у Миколаївській ЗОШ І-ІІІ ступенів №57 за адресою: [ADDRESS] , історією розвитку дитини та витягом з постанови ЛКК №57/23 від 26.05.2021. Окрім того, такий факт може бути підтверджений свідками. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначив, що оскільки він вселився до квартири зі згоди основного квартиронаймача [PERSON] , як племінник, проживає з ним впродовж багатьох років, веде спільне господарство, відповідно він є членом сім`ї основного квартиронаймача в розумінні ст. 64 ЖК УРСР. Вказана квартира є його єдиним житлом, але він не може зареєструватися в ній, оскільки виконком не дає дозволу на таку реєстрацію. Через відсутність документа (ордеру), який підтверджує право на проживання позивача та згоди власника - виконкому ММР на реєстрацію місця проживання, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє фактичне місце проживання. А тому він звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити. Ухвалою суду від 12.01.2026 справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. 02 лютого 2026 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради подано письмові пояснення по суті спору з урахуванням висновків суду касаційної інстанції за результатом касаційного перегляду справи. Так, у своїх поясненнях відповідач зазначив, що Житловим кодексом України визначено чіткий алгоритм, який передбачає укладання договору найму між наймачем житла та наймодавцем (ст. 61 Житлового кодексу України). Також матеріали справи не містять договору піднайму, оформленого з дотриманням усіх вимог, передбачених ст. 91 ЖК України. Посилаючись на норми статей 64-65 ЖК України та постанови Верховного Суду від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12 та від 01.08.2019 у справі № 264/6453/17 , відповідач зазначив, що позивач не довів, що він дійсно був членом сім`ї основного квартиронаймача та вселився у встановленому порядку, не довів постійне проживання із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не підтвердив кровне споріднення з ним та не надав доказів на підтвердження ознак притаманних сімейним відносинам з останнім. Також відповідач звернув увагу суду на те, що 18.09.2024 Заводський відділ ДРАЦС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) повідомив відділ обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради, що за даними Державного реєстру є актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Актовий запис про смерть складено 20.07.2022 Славутицьким відділом ДРАЦС у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та інформація про смерть [PERSON] не була відома ВК ММР. Однак, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2023 року до участі у справі [PERSON] залучено в якості відповідача. Також, в матеріалах справи наявна заява зареєстрована в суді 14.04.2023 підписана відповідачем [PERSON] , в якій останній зазначає, що позовні вимоги визнає повністю. Вказана заява датується після смерті заявника, що викликає обґрунтовані сумніви щодо дійсності інших заяв, листів підписаних [PERSON] . Заява [PERSON] до виконкому надійшла уже після подачі позовної заяви 28.08.2021, адже лист було направлено 30.08.2022. Таким чином, Позивач станом на дату подачі позову ще навіть не відправив звернення додане до позову, що було одним із основних доказів на підтвердження порушеного права. Також згідно інформації опублікованої на офіційному сайті Славутицької міської громади Вишгородського району Київської області за посиланням: https://e-slavutych.gov.ua/news/1658390253/ (збережена сторінка веб сайту додається) вбачається, що [PERSON] [INFO] тривалий час проживав у місті Славутич, де і помер, а не в Миколаєві, що в свою чергу спростовує сімейні відносини між Позивачем та Відповідачем [PERSON] . Позивач не надав належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того, що він вселилися в жиле приміщення саме як член сім`ї наймача. 03 лютого 2026 року канцелярією Заводського районного суду м. Миколаєва зареєстровано заяву позивача про виключення зі складу відповідачів [PERSON] у зв`язку з його смертю та відсутністю підстав для залучення правонаступників. Також позивач у вказаній заяві, підтримуючи заявлені вимоги, просив справу розглянути без його участі (том ІІІ а.с. 22) Ухвалою суду від 12.02.2026 провадження у справі в частині заявлених вимог до відповідача [PERSON] закрито у зв`язку з його смертю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (том ІІІ, а.с. 31). Підготовче провадження закрито 12.02.2026 та призначено справу до розгляду (том ІІІ, а.с. 36). Представник відповідача Дрібко Г.В., яка діє на підставі довіреності, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі на підставі наявних матеріалів у справі. Третя особа, Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, жодних заяв, клопотань суду не подав. Узявши до уваги заяви сторін, дослідивши матеріли справи, суд ураховує наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ході розгляду даної справи суд встановив, що позивач [PERSON] та його батько [PERSON] були власниками у праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] (том І, а.с. 223). Вказана квартира була ними продана 03.10.2013 (том І, а.с. 224). У вересні 2013 року [PERSON] був зняти з реєстрації за адресою вказаної квартири, що підтверджується відміткою у його паспорті (том І. а.с. 6). На час звернення до суду з даним позовом [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том І, а.с. 6, 7). За вказаною адресою позивач був зареєстрований з 11.10.2019 по 27.12.2023, що підтверджується відміткою у його паспорті (том І, а.с. 6) та відомостями Територіальної громади міста (том ІІІ, а с. 44). Як зазначив позивач у позові, з весни 2014 він проживав разом зі своїми дітьми: [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2010 року народження у свого дядька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з письмової згоди останнього. Вказану квартиру [PERSON] отримав на підставі постанови виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів та райкому профспілки працівників держустанов №290 від 04.07.1983 "Про розподілення житлової площі, виділеної обласним виконкомом для райкому в 1983 р." (том І, а.с. 8). Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв. м, загальною площею 45 кв. м.(том І., а.с. 11). 10 жовтня 1983 року [PERSON] отримав ордер на вселення №1285 та був зареєстрований у вказаній квартирі, з ним також був укладений договір найму житлового приміщення в будинках Ради депутатів трудящих Української РСР (том І., а.с. 9, 10). Згідно з довідкою від 18.03.2020 Управління комунальної власності ММР вказана квартира не приватизована (том І. а.с. 13). Станом на 23.12.2020 у квартирі був зареєстрований лише [PERSON] (Том І, а.с. 12). У підтвердження свого проживання у вказаній квартирі з дозволу [PERSON] , позивач додав до позовної заяви копію заяви від 17.04.2014, згідно зі змістом якої [PERSON] надає дозвіл своєму племінникові [PERSON] на вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] (том І, а.с.14). Також в матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] , адресована виконавчому комітету Миколаївської міської ради з проханням надати дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] , як члену основного квартиронаймача, в квартирі [ADDRESS] (том І, а.с. 19). У підтвердження факту постійного проживання із [PERSON] у вказаній квартирі та з його дозволу позивач надав акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021, складені в присутності друзів, сусідів та родичів, а також копії довідок на ім`я [PERSON] із навчального та медичного закладів (том І. а.с. 15-18). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначив, що оскільки він вселився до квартири зі згоди основного квартиронаймача [PERSON] , як племінник, проживає з ним впродовж багатьох років, веде спільне господарство, відповідно він є членом сім`ї основного квартиронаймача в розумінні ст. 64 ЖК УРСР. Вказана квартира є його єдиним житлом, але він не може зареєструватися в ній через відсутність документа (ордеру), який підтверджує право на проживання позивача та згоди власника - виконкому ММР на реєстрацію місця проживання, а тому позбавлений можливості зареєструвати своє фактичне місце проживання. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 31 березня 2020 року у справі N 205/4245/17 (провадження N 61-17628св19). Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12). Відповідно до вимог ст. 76, ст. 89 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, на підставі наявних у справі доказів, які оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку доказам, поданим позивачем на підтвердження вселення його як члена сім`ї до квартири [ADDRESS] на підставі згоди [PERSON] , постійного місця проживання у вказаній квартирі, тривалості такого проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] , суд висновує, що: - акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021, складені в присутності друзів, сусідів та родичів не містять жодного підпису із вказаних у них осіб (том І, а .с. 15-16), а тому такі докази не є допустимими; - довідка №255 від 17.05.2021, видана [PERSON] у підтвердження її навчання у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №57 та медична довідка №57/23 від 26.06.2021 про захворювання [PERSON] , учениці ЗОШ №57 не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки стосуються її місця навчання та стану здоров`я, а відтак є неналежними доказами; - копія частини довідки сімейної амбулаторії №7, виданої на ім`я [PERSON] із зазначенням адреси: [ADDRESS] , ураховуючи відсутність повного тексту, без будь-яких печаток та підписів, номеру та дати видачі (том І, а.с. 18), є неналежним доказом; Відповідно до ч. 4 ст. 77, ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які є неналежними та недопустимими. Суд не залишає поза увагою наявність у матеріалах справи копії заяви [PERSON] від 17.04.2014 про надання дозволу його племіннику [PERSON] на вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] . Водночас, суд ураховує і ті обставини, що оригінал такої заяви суду для огляду наданий не був, кому була адресована така заява не відомо, при цьому [PERSON] жодного разу не був присутній в судовому засіданні під час розгляду даної справи з часу відкриття провадження, усі заяви від його імені подані ним не особисто через канцелярію суду, а надіслані поштою, у тому числі і виконкому Миколаївської міської ради 02.08.2021 (том І, а.с. 19, 92, 94, 39-42), як і заява від 05.04.2023 про визнання ним позову та підтвердження усіх обставин щодо надання дозволу [PERSON] на проживання в квартирі (том І, а.с. 171), хоча на той час [PERSON] уже понад 8 (вісім) місяців як був мертвий. Факт його смерті [INFO] підтверджується інформацією Заводського відділу ДРАЦС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №16009/02.11-17/02.11/10/24 від 16.09.2024 (том ІІ, а.с. 108). За вказаних обставин у суду виникають об`єктивні сумніви щодо достовірності таких заяв, поданих від імені [PERSON] . Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, суду не надано. Отже, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження щодо його вселення до квартири [ADDRESS] та щодо такого вселення з дозволу [PERSON] , а також щодо його постійного проживання спільно з [PERSON] за вказаною адресою та ведення з ним спільного господарства, як члена сім`ї на час звернення до суду із даним позовом. Більше того, факт звернення 20.01.2023 позивача через свого представника до суду з заявою про залучення [PERSON] співвідповідачем до участі у справі (том І, а.с. 140-142) у той час, коли останній пів року як уже був мертвий, хоча і має місце після звернення до суду із позовом, проте вказує на необізнаність позивача про таку важливу обставину та спростовує його твердження перебування із [PERSON] у стосунках, які вказують на ознаки сім`ї чи перебування у близьких чи родинних стосунках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За результатом розгляду справи, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку поданим сторонами доказам, суд дійшов висновку, що позивач не довів не лише надання згоди [PERSON] , як основного наймача [ADDRESS] , на вселення [PERSON] , як члена сім`ї, а й факт самого його вселення до вказаної квартири та постійного проживання у ній із вказаного періоду з весни 2014 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed