Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

04 березня 2026 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] .. Обґрунтовуючи заяву, [PERSON] вказує, що вона із [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18.12.2023 року (справа №683/3666/23) було розірвано. Від даного шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Протягом тривалого часу вона потерпає від домашнього насильства, яке чинить відносно неї колишній чоловік [PERSON] , а саме проявляє відносно неї безпідставну агресію, цькує, психологічно тисне, виражається на її адресу нецензурною лайкою, безпідставно звинувачує, принижує, погрожує фізичною розправою. З метою припинення протиправних дій з боку [PERSON] вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак це не дало жодного результату, оскільки [PERSON] своєї поведінки не змінив. Йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а саме постановами Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, також працівниками поліції відносно [PERSON] виносився терміновий заборонний припис, однак останній неодноразово порушував його. Заявниця зазначає, що психологічне насильство, яке вона змушена терпіти, завдає шкоди її психологічному та фізичному здоров`ю. Вона налякана та пригнічена, стан її здоров`я постійно погіршується через насильство, яке вона терпить з боку [PERSON] , вона перебуває у постійному стані тривоги та живе у страху, змушена постійно звертатись у поліцію за захистом, однак кривдник не зважає на це і насильство по відношенню до неї не припиняє. За таких обставин [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис щодо кривдника [PERSON] строком на 6 місяців, яким заборонити йому: перебувати за адресою її проживання [ADDRESS] ; наближатися на відстань до 100 м до місця її проживання [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати її, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися зі нею; вести листування, телефонні переговори зі нею, спілкуватися зі нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. В судове засідання заявниця [PERSON] , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримує та просить її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України, неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, суд прийшов до наступного,що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Старокостянтиніського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року (справа №683/3666/23) укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 18.01.2024 року. З наявної в матеріалах справи постанови Старокостянтиніського районного суду Хмельницької області від 15.08.2025 року, судом встановлено, що [PERSON] було притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення психологічного насильства відносно батька. 04 лютого 2024 року відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис серії АА №239257. Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявниця вказує, що не зважаючи на притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , останній продовжує здійснювати дії які проявляються у постійних образ і приниженнях відносно неї. Зазначені дії часто вчиняються ним у стані алкогольного сп`яніння. Його дії як зазначає [PERSON] , щоразу посилюються та спрямовані на провокування її емоційного виснаження. Внаслідок нанесення тяжких ушкоджень для [PERSON] , вона була змушена неодноразово звертатися за медичною допомогою до КПН «Старокостянтинівської БПЛ», КНП «Хмельницької обласної лікарні Хмельницької обласної ради». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що її колишній чоловік [PERSON] протягом року систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, зокрема проявляє відносно неї безпідставну агресію, цькує, психологічно тисне, виражається на її адресу нецензурною лайкою, безпідставно звинувачує, принижує, погрожує фізичною розправою, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до органів поліції. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, згідно якого, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк від одного до шести місяців. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається із матеріалів справи працівником поліції 04.02.2024 року було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ВАД №561334 від 04.02.2024 року згідно якої було притягнуто до адміністративної відповідальності [PERSON] у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, де потерпілою є [PERSON] . Однак, постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ВАД №561334 від 04.02.2024, винесена з порушення вимог КУпАП, оскільки відповідно до ст. 221 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, за ч.1 ст.173-2 КУпАП, розглядаю лише судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів, однак не органи Національної поліції. Тому, постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ВАД №561334 від 04.02.2024, не є належним доказом вчинення домашнього насильства [PERSON] відносно [PERSON] . Також, 04 лютого 2024 року поліцейським СРПП ВП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області стосовно [PERSON] був виданий терміновий заборонний припис, згідно якого останньому було заборонено в будь який спосіб контактувати із [PERSON] . Інших доказів, які б могли свідчити про вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] , в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», матеріали справи не містять, заявницею теж не надано таких доказів суду. Долучені заявником до матеріалів заяви медичні документи не підтверджують факту вчинення [PERSON] відносно неї будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру чи отримання нею тілесних ушкоджень. Враховуючи те, що надані [PERSON] докази свідчать лише про одноразовий факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, однак не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для [PERSON] , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та не свідчать, що таке домашнє насильство вчинялося [PERSON] стосовно [PERSON] систематично, тому у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Outcome: dismissed