Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Єрьоміна Єлизавета Володимирівна, звернулась до суду з позовною заявою до Гуляйпільської міської територіальної громади в особі Гуляйпільської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді прав на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0,0999 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,0116 га та житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги є позивач. На підставі заяви позивача Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області заведено спадкову справу № 12/2025, що згідно з вимогами чинного законодавства, була продовжена приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Дмитрієвою Н.П. За результатами розгляду заяви позивача про оформлення спадщини на житловий будинок нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через неналежне оформлення документа, що посвідчує право власності померлого на будинок. Отже, отримати свідоцтво про право на спадщину на частину майна, що залишилось після смерті чоловіка, в позасудовому порядку позивач не може, у зв`язку з чим звертається до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 30.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та підготовче засідання призначене на 28.05.2025. Цією ж ухвалою витребувані докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Вимоги ухвали виконані 26.05.2025. Ухвалами суду від 28.05.2025, 18.09.2025, 26.12.2025 були витребувані додаткові докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Вимоги ухвал виконані у визначені ухвалами терміни. Ухвалою суду від 23.01.2026 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі. Від представника відповідача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі їх представника, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідка, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 13). За життя [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2001, зареєстрованого Пологівською товарною біржею «Агропром-Інвест» за № ГН-169, належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15). Право власності на вищевказаний будинок зареєстровано 22.01.2002 Пологівським бюро технічної інвентаризації ДКП «Імпульс» за № 2560 (а.с. 16). Рішенням Гуляйпільської міської ради № 6 від 02.12.2015 в м. Гуляйполе здійснено перейменування вулиць, зокрема, назва вулиці Ворошилова змінена на вулицю Пологівський Шлях (а.с. 17-18). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 12). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді прав на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0,0999 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,0116 га та житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги є позивач. На підставі заяви позивача Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області заведено спадкову справу № 12/2025, що згідно з вимогами чинного законодавства, була продовжена приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Дмитрієвою Н.П. (а.с. 62-69). З наявних матеріалів спадкової справи вбачається, що разом зі спадкодавцем на день його смерті були зареєстровані позивач [PERSON] та їх син [PERSON] (а.с. 68-зворот), який в судовому засіданні був допитаний в якості свідка, попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384-385 КК України, та який повідомив суду, що при відкритті спадкової справи в м. Гуляйполе він та його брат [PERSON] відмовились від прийняття спадщини, про що подали відповідні заяви. Вказує, що його матір, позивач по справі, є єдиним спадкоємцем до майна померлого батька. Він не заперечує щодо заявлених нею позовних вимог, просить їх задовольнити. За результатами розгляду заяви позивача про оформлення спадщини на житловий будинок нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через неналежне оформлення документа, що посвідчує право власності померлого на будинок (а.с. 69). Щодо належності майна померлому. Відповідно до ст. 5 ЦК України та ст. 58 Конституції України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, зокрема, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкодавець [PERSON] набув право власності на будинок 06.11.2001, відтак, при розгляді даного спору суд повинен керуватися ЦК Української РСР від 18.07.1963 в редакції від 30.10.1999 та Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 в редакції від 16.02.1993. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР). Згідно ст. 128 ЦК Української РСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Приписами ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. В ході розгляду справи судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2001, що в подальшому, 22.01.2002, було зареєстровано Пологівським бюро технічної інвентаризації ДКП «Імпульс» за № 2560. Отже, при вчиненні вищевказаного правочину, були дотримані всі вимоги чинного на той момент законодавства, сторони договору його умови не оспорювали, кошти за будинок покупцем були сплачені. Щодо спадкування. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. ч. 1-2 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 12/2025, продовженої на підставі заяви позивача від 20.01.2025, після померлого чоловіка [PERSON] (первісна спадкова справа № 12/2025 була заведена Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області), останнім заповіту складено не було і, як вже було встановлено в ході розгляду справи, сини спадкодавця відмовились від прийняття спадщини. Вказане також підтверджується копією витягу з книги обліку та реєстрації спадкових справ за період з 15.08.2018 по 05.08.2020 (а.с. 165-168). Отже позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців за законом немає. Відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, та який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має протягом шести місяців з дати відкриття спадщини подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23). Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність у неї належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності померлого на будинок, вона була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, а також позицію представника відповідача, який не заперечував щодо задоволення позовних вимог, зважаючи на всі вищезазначені норми закону, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved