Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

30.12.2025 позивач Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі АТ «ПУМБ») в особі представника за довіреністю Донцової Є.О. звернувся до суду через ЕКЕС із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1012443292 від 31.07.2023 у сумі 55916,23 грн. та витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між позивачем та [PERSON] 31 липня 2023 року укладено кредитний договір № 1012443292, відповідно до умов якого відповідачу видано кредит у сумі 50222,71 грн. Відповідач не виконує кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, у зв`язку з чим станом на 30 жовтня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 55 916,23 грн, з яких: 36 734,5 грн. - заборгованість за кредитом; 3,57 грн. - заборгованість за процентами; 19178,16 грн. - заборгованість за комісією. 28.10.2025 АТ «ПУМБ» направив письмову вимогу відповідачу, однак у наданий строк заборгованість ним погашена не була. На підставі викладеного, АТ «ПУМБ» просить стягнути із [PERSON] , на його користь заборгованість у розмірі 55 916,23 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 року головуючим суддею визначено Невгада О.В. (а.с. 67) та матеріали передані для розгляду. На підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України від відділу реєстрації місця проживання управління «ЦНАП» виконкому Таращанської міської ради, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 73). Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 05.01.2026 року позовну заяву АТ «ПУМБ» залишено без руху (а.с. 76-78). 14.01.2026 на виконання ухвали суду представник позивача Донцова Є.О. засобами підсистеми «Електронний суд» подала заяву про усунення недоліків (а.с. 82-83) з доказами надсилання копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу (а.с. 91-92). Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 16.01.2026 відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін докази та призначив судове засідання на 11.02.2026 (а.с. 93-94). Представник позивача Донцова Є.О. в судові засідання не з`явилася, до позовної заяви включила заяву про слухання справи без участі представника позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 6). Відповідач в судове засідання не з`явився, поштове відправлення повернулось до суду з відміткою-адресат відсутній (а.с.101). Крім того SMS-повістка про виклик позивач в судове засідання була завчасно доставлена на його номер мобільного телефону. Про причину неявки не повідомив. Жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 дійшов висновку про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Близькі за змістом висновку містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б. Через неявку відповідача судове засідання було відкладено на 10.03.2026 (а.с. 102). 12.02.2026 засобами поштового зв`язку «Укрпошти» до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому він зазначив, що з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі, обґрунтовує свою позицію тим, що заявлений позивачем розрахунок заборгованості складений в односторонньому порядку та підлягає критичній оцінці судом. Також в зв`язку з відсутністю у відповідача офіційного доходу, просить суд розглянути укладення мирової угоди та встановлення розстрочки платежів (а.с. 107-110). 10.03 2026 року. Представник позивача Донцова Є.О. в судове засідання не з`явилась в прохальній частині позовної заяви просила проводити розгляд справи без участі представника банку. Відповідач в судове засідання не з`явився, рекомендоване поштове відправлення з судовою повісткою на 10.03.2026 [PERSON] отримав особисто (а.с. 111). Про причину неявки суд повідомив. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 31.07.2023 року об 11:37:16 [PERSON] за допомогою електронного підпису підписав заяву № 1012443292 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі ДКБО) та беззастережно підтвердив, що приймає Публічну пропозицію на укладення ДКБО, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ». У заяві про приєднання до ДКБО зазначено, що відповідач просив банк надати йому споживчий кредит "Рефінансування" на суму 50 222,71 грн. строком на 48 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,6 %, розмір процентної ставки 0,01 %, річних, цільове призначення погашення заборгованості та сплата разової комісії банку (а.с.16). Як вбачається із графіку платежів схема повернення кредиту ануїтетна (рівними платежами), платіжні періоди з 31липня 2023 року до 31 липня 2027 року, дата платежу до 31 числа кожного календарного місяця, сума платежу щомісяця 1 850,08 грн, останній платіж 1 849,82 грн, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 803,56 грн. щомісяця. Підписуючи заяву [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений з ДКБО, Тарифами Банку та цілком згодний; всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; до підписання заяви в письмовій формі отримав інформацію згідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 31 липня 2023 року 11:37:16 [PERSON] за допомогою електронного підпису підписав паспорт споживчого кредиту (а.с.20). Згідно з платіжною інструкцією від 31 липня 2023року № TR.69721587.119000.25578 АТ «ПУМБ» перерахував 50222.71 грн на розрахунковий рахунок відповідача, призначення платежу: надання кредитних коштів за договором № 1012443292 від 31 липня 2023 року за позикою [PERSON] (а.с. 41). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 31 липня 2023 року №1012443292 станом на 30 жовтня 2025 року загальна сума заборгованості [PERSON] складає 55 916,23 грн., з них: 36 734,5 грн. заборгованість за кредитом; 3,57 грн. заборгованість за процентами; 19 178,16 грн. заборгованість за комісією (а.с. 42-44). Крім цього, Банком надано виписку по особовому рахунку [PERSON] з 31 липня 2023 року до 30 жовтня 2025 року, яка підтверджує отримання та користування кредитними коштами (а.с.45-47). 28 жовтня 2025 року за Вх. № КНО-44.2.2/1345 Банк направив [PERSON] письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості у розмірі 55 916,20UAH, а саме: за договором № 1012443292 (рахунок IBAN [NUMBER] ) на суму 55 916,20 грн., протягом тридцяти днів з моменту отримання листа (а.с. 36-37) однак, вимога залишена відповідачем без виконання. Таким чином, між сторонами виник та продовжує існувати спір щодо належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З огляду на ч. 1ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на практику Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Враховуючи, що фактично отримані та використані кошти відповідно до умов договору у добровільному порядку [PERSON] не повернув, розмір заборгованості не спростував, а позивач належними доказами підтвердив наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків. Щодо стягнення комісії за договором від 31 липня 2023 року № 1012443292, суд критично оцінює доводи позивача про те, що умови договору про сплату комісії за обслуговування кредитної лінії були узгоджені відповідачем, тому є законними, а відповідна вимога позивача правомірною. Так, в пункті 5.7.3 Розділу ІІ Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, передбачено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному в Заяві на приєднання до Договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів. У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору позивач нарахував заборгованість за комісією у сумі 19178,16 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зауважив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене, умова договору від 31 липня 2023 року № 1012443292 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов у частині стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією в сумі 19 178,16 грн. за договором від 31 липня 2023 року № 1012443292 задоволенню не підлягає. Також відповідачем у відзиві на позовну заяву від 10.02.2026 зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги, оскільки розрахунок складено позивачем в односторонньому порядку та підлягає критичній оцінці судом. Також було запропоновано суду розглянути укладення мирової угоди та встановити розстрочку платежів через матеріальне становище відповідача та відсутність у нього офіційного доходу. Даючи оцінку вказаним доводам відповідача, суд зазначає, що згідно ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду. Разом з тим, до суду не надходила на затвердження мирова угода сторін, а тому суд позбавлений можливості "розглянути укладання мирової угоди". Щодо клопотання відповідача про розстрочку платежів, суд зазначає, що відповідно до ст. 267 ЦПК України, підставою для розстрочки є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення (відсутність майна, доходів, хвороба, тощо). Відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження перебування відповідача у скрутному матеріальному становищі та відсутності офіційного доходу. При цьому ст. 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Також ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Однак, відповідачем не було надано суду доказів існування у відповідача обставин, які є підставою для розстрочки платежів (скрутного матеріального становища, відсутності доходів тощо). Це ж стосується і доводів відповідача щодо його незгоди з розрахунком заборгованості, наданого до суду позивачем, оскільки відповідач свого розрахунку заборгованості (відмінного від розрахунку позивача) до суду не надав та не вказав, з якими саме складовими елементами розрахунку заборгованості він не згоден та з яких підстав. Заяв чи клопотань щодо сприяння судом відповідачу в реалізації ним його процесуальних прав, від нього до суду не надходило, що дає суду підстави для застосування правила, відповідно до якого ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням відповідачем процесуальних дій несе він сам. На підставі викладеного суд висновує, що відповідач не довів підстав для своїх заперечень проти позовних вимог. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи та надавши оцінку доводам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню у сумі 36738,07 грн. з яких: 36734,50 грн. - заборгованість за кредитом; 3,57 грн. - заборгованість за процентами. У задоволенні іншої частини позовних вимог - заборгованості за комісією в сумі 19178,16 грн. слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. АТ «ПУМБ» за подачу позову сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 87 від 12 грудня 2025 року Таким чином, із врахуванням правила, встановленого ч. 1 ст.141 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судового збору, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 591,56 грн.(36738,07 х2422,40 / 55916,23).

Outcome: partial