Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

20.09.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих грошових коштів, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 477832,62 грн., 3% річних - 83182,03 грн. та інфляційні втрати у розмірі 337037,21 грн., а всього 898051,86 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.10.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №00008751, за яким відповідач зобов`язався передати позивачу у розпорядження автомобіль марки VW Passat В7, 2013 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] , а позивач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму покриття витрат та виплатити лізингові платежі. 17.01.2017 року Васильківським міськрайонним судом Київської області ухвалене рішення у справі №362/4088/16-ц про захист прав споживачів та визнання права власності на транспортний засіб, оскільки лізингові платежі були виплачені. Водночас у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі №362/4088/16-ц вказано, що договір фінансового лізингу є нікчемним через відсутність його нотаріального посвідчення. Ураховуючи зазначене, відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму сплачених лізингових платежів в розмірі 477832,00 грн., сплатити 3% річних (83182,03 грн.) і інфляційні втрати (337037,21 грн.) відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2022 року відкрите провадження у справі і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2023 року задоволене клопотання представника відповідача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.01.2023 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2024 року, ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2024 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2024 року справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. 17.05.2024 року матеріали справи надійшли до Дніпровського районного суду м. Києва. Супровідним листом Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2024 року справу направлено до Васильківського міськрайонного суду Київської області на дооформлення. 17.06.2024 року матеріали справи повторно надійшли до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2025 року задоволено заяву представника відповідача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2025 року заяву сторони позивача про збільшення розміру позовних вимог залишено без руху. Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2025 року прийнято до розгляду заяву сторони позивача про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 19.12.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що згідно умов договору лізингу відповідач придбав обраний позивачем автомобіль та передав об`єкт лізингу в користування позивачу під виплату лізингових платежів. Починаючи з 2015 року позивач не виконував своїх зобов`язань за договором лізингу та у серпні 2016 року звернувся до відповідача з позовом про визнання права власності на автомобіль. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2017 року у справі №362/4088/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.06.2017 року, визнано за позивачем право власності на об`єкт лізингу. Водночас, постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Верховний Суд зазначив, що оскільки укладений між сторонами договір лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин). Представник відповідача вказує, що позивач не повернув відповідачу об`єкт лізингу, а також не сплатив грошові кошти за його користування. Більше того, позивач продав автомобіль та отримав за нього грошові кошти. Тому задоволення позову призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача. Позивач користувався новим автомобілем вартістю 44000,00 дол. США безоплатно за рахунок відповідача. Після 4 років безоплатного користування новим автомобілем, позивач продав його і додатково отримав грошові кошти від його продажу. Дії позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів є недобросовісними. Дії позивача щодо продажу автомобіля відповідача, отримання за нього грошових коштів, свідчать про те, що позивач отримав переваги від своєї недобросовісної поведінки. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності посилаючись на те, що виконання договору лізингу почалось 15.10.2013 року, а з відповідним позовом позивач звернувся до суду у вересні 2022 року. 16.09.2025 року до суду надійшла окрема заява сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій представник зазначає, що виконання договору лізингу розпочалось 15.10.2013 року з часу його укладення, а з відповідним позовом позивач звернувся до суду у вересні 2022 року, що вказує на пропущення строку позовної давності згідно положень ч. 3 ст. 261 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що між сторонами був укладений договір лізингу, і позивач здійснював лізингові платежі на користь відповідача. На теперішній час сплачені кошти підлягають поверненню в порядку регресу. Де на теперішній час знаходиться автомобіль представнику не відомо. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 15.10.2013 року між відповідачем, як лізингодавцем, та позивачем, як лізингоодержувачем, був укладений договір лізингу №00008751. Об`єктом лізину став транспортний засіб VW Passat В7, 2013 року випуску, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] . Вартість об`єкту лізингу - еквівалент 44000,00 дол. США. (360404,00 грн.). Авансовий платіж - еквівалент 8800,00 дол. США. Обсяг фінансування - еквівалент 35200,00 дол. США. Кількість лізингових платежів - 60. Строк лізингу (місяців) - 60. Лізинговий платіж - еквівалент 988,99 дол. США. Адміністративний платіж - еквівалент 660,00 дол. США. (Т. 1, а.с. 6). За вказаним договором лізингу позивач здійснив наступні платежі: 09.06.2015 року - 500,00 грн.; 17.06.2015 року - 500,00 грн.; 12.06.2015 року - 2000,00 грн.; 27.12.2013 року - 8160,65 грн.; 30.12.2014 року - 13500,00 грн.; 07.10.2014 року - 12757,97 грн.; 23.09.2014 року - 1200,00 грн.; 22.09.2014 року - 3800,00 грн.; 04.09.2014 року - 11768,98 грн.; 17.09.2014 року - 12283,26 грн.; 24.03.2014 року - 8600,36 грн.; 02.07.2014 року - 11800,02 грн.; 14.06.2014 року - 11593,91 грн.; 14.06.2014 року - 1073,77 грн.; 24.06.2015 року - 500,00 грн.; 07.07.2015 року - 500,00 грн.; 09.11.2015 року - 2000,00 грн.; 14.07.2015 року - 500,00 грн.; 23.05.2016 року - 10000,00 грн.; 11.01.2016 року - 10000,00 грн.; 11.02.2016 року - 23256,11 грн.; 17.10.2013 року - 41663,97 грн.; 17.10.2013 року - 20000,00 грн.; 17.10.2013 року - 25000,00 грн.; 24.03.2015 року - 13000,00 грн.; 17.12.2015 року - 40000,00 грн.; 19.04.2015 року - 5000,00 грн.; 30.12.2015 року - 50000,00 грн.; 18.12.2015 року - 40000,00 грн.; 15.12.2015 року - 100000,00 грн.; 16.04.2015 року - 15000,00 грн.; 15.12.2015 року - 100000,00 грн.; 28.05.2014 року - 11309,78 грн.; 28.05.2014 року - 10563,84 грн. (Т. 1, а.с. 15-32). Із матеріалів справи убачається, що за даними Головного сервісного центру МВС від 06.07.2020 року, 28.07.2017 року було здійснено перереєстрацію ТЗ на нового власника [PERSON] по договору укладеному в ТСЦ, Центр 8041 (Т. 1, а.с. 68). За змістом ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2017 року у справі №362/4088/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.06.2017 року, припинене право власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» на об`єкт лізингу - транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Визнано за [PERSON] право власності на об`єкт лізингу, а саме транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Ухвалюючи відповідні рішення суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що 15 жовтня 2013 року між сторонами по справі було укладено договір про фінансовий лізинг №00008751, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобов`язався передати позивачу у розпорядження, об`єкт лізингу, а саме, транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] , а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму покриття витрат та виплатити лізингові платежі, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 35200 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 8800 доларів США. Згідно договору вартість об`єкту лізингу становить 360404, 00 грн., яка еквівалентна на час укладання договору 44 000,00 доларів США. Таким чином, між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль, що придбався для задоволення власних побутових потреб позивача. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2016 року в цивільній справі №362/7003/15-ц за позовом ТОВ «Порше Лізінг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків, встановлено що зобов`язання за договором лізингу №00008751 виконано позивачем в повному обсязі, залишкова вартість об`єкту лізингу становить 0,00 доларів США. У відповідності до пункту 4.2 Договору про фінансовий лізинг №00008751 право власності на предмет лізингу переходить до Лізингоодержувача, після повного виконання умов Договору. Суд на підставі всіх зібраних доказів та з урахуванням обставин про повне виконання позивачем умов договору в частині повної грошової виплати об`єкта лізингу, вважає, що у відповідності до пункту 4.2 Договору про фінансовий лізинг №00008751 до позивача має перейти право власності на об`єкт лізингу - транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , а тому позов підлягає до задоволення. В ухвалі суду апеляційної інстанції додатково вказано: Апелянт зазначає, що позивач не надав суду першої інстанції жодних доказів, які б підтверджували б виконання ним зобов`язань за договором про фінансовий лізинг в повному обсязі. Колегія суддів критично відноситься до даних тверджень апелянта, оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2016 року встановлено, що зобов`язання за договором лізингу позивачем виконано у повному обсязі, а тому дана обставина не підлягає доказуванню. Апелянт наголошує, що 18.03.2015 року, ТОВ «Порше Лізинг Україна» було направлено позивачу вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору в односторонньому порядку. Проте, жодних доказів на підтвердження даного факту не було надано суду та дане твердження спростовується матеріалами справи. Разом з цим, постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №362/4088/16-ц, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасовано, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову. Верховний Суд зазначив таке: Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про виконання позивачем умов договору в частині повної грошової виплати об`єкта лізингу, а тому відповідно до умов договору про фінансовий лізинг до позивача має перейти право власності на об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва; При цьому суди послались як на таке, що має преюдиційне значення, на рішення апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року у цивільній справі №362/7003/15-ц (далі - рішення суду у справі №362/7003/15-ц) за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків, встановлено, що зобов`язання за договором лізингу №00008751 виконано позивачем у повному обсязі, залишкова вартість об`єкту лізингу становить 0,00 доларів США; Однак такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, з огляду на наступне; Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»; Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі); Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України; Частиною другою статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом; Відповідно до статті 799 ЦК України, дія якої поширюється спірні відносини, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Звідси випливає, що і договір фінансового лізингу, який містить елементи договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, повинен бути нотаріально посвідченим; Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин); Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 755/6287/16-ц. Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216, частина перша статті 236 ЦК України); За таких обставин відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх виконання сторонами; Оскільки позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на умовах зазначеного договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у позивача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, і у задоволенні цих вимог належить відмовити. Отже, вирішуючи даний спір суд виходить із того, що договір лізингу, який був укладений між сторонами, є нікчемним, як про це зазначено у поставові Верховного Суду від 04.12.2019 року. Із матеріалів цієї справи убачається, що в проміжок часу між тим як судове рішення про визнання за позивачем права власності на автомобіль набуло законної сили (15.06.2017 року) та скасування Верховним Судом відповідних судових рішень (04.12.2019 року), позивач 28.07.2017 року відчужив транспортний засіб на користь [PERSON] . За змістом ст.ст. 1, 3, 4, 6, 12 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Суб`єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Предмет лізингу підлягає реєстрації у випадках і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст.ст. 806, 807 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Отже, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. При цьому, за договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві в користування. Відповідно до положень ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. За змістом ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За змістом преюдиційного рішення Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №362/4088/16-ц, укладений між сторонами у справі договір лізингу щодо автомобіля є нікчемним. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Вирішуючи спір по суті суд врахував, що Главу 58 ЦК України було доповнено ст. 809-1 згідно із Законом № 1201-IX від 04.02.2021 року, який набрав чинності 13.06.2021 року, тобто як на час укладення договору фінансового лізингу у 2013 році, так і на час здійснення позивачем останніх виплат по лізинговими платежами (травень 2016 року згідно наявних у справі банківських квитанцій), такі умови щодо лізингових платежів у нормах ЦК України не містилися. Отже, згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Поряд із цим, Верховний Суд у своїй постанові від 09.03.2021 року в справі №468/176/18-ц вказав: «Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі описаних правовідносин - позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс». В оцінці доводів касаційної скарги про те, що не підлягають стягненню із товариства на користь позивача грошові кошти, сплачені ним за користування предметом лізингу у період з 29 квітня 2014 року до 29 листопада 2016 року, Верховний Суд врахував, що укладений договір лізингу є нікчемним в усій сукупності його умов та додатків до нього. Відповідно, жодні положення зазначеного нікчемного договору не можуть бути застосовані судом для обрахунку, у тому числі і умови про оплату за користування предметом лізингу. Верховний Суд у таких висновках виходить з того, що визначена у договорі плата за користування предметом лізингу відповідно до додатку №2 до договору, а також зазначені в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України суми відшкодування вартості за користування майном (у справі, яка переглядається, - автомобілем) не є тотожними правовими категоріями, а тому друга категорія не може бути обрахована із застосуванням умов нікчемного правочину. Правилами абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. ТОВ «Автокредит Плюс» не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Так, під час розгляду справи судами не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження №61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Верховний Суд врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від позивача лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18). У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми та зобов`язання останнього повернути лізингодавцю об`єкт лізингу. Разом з тим, у цій справі судами не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись і такими підставами зустрічний позов не обґрунтовувався». У цій справі, відповідач під час розгляду справи не обґрунтовував та не доводив розміру відшкодування вартості користування майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення спору. Позивачем мотивовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу, нікчемністю вчиненого правочину, однак суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. Застосовуючи наслідки нікчемності договору, виходячи з правил двосторонньої реституції, суд має повернути сторони правочину у стан, що існував до укладення такого договору, тобто лізингодавець має повернути сплачені йому лізингові платежі, а лізингоодержувач має повернути лізингодавцю об`єкт лізингу. Разом з цим, як зазначалося вище, позивач набувши на підставі судових рішень право власності на автомобіль, 28.07.2017 року відчужив його на користь [PERSON] , (тобто до того як такі рішення були скасовані Верховним Судом), отже покладення на позивача обов`язку повернути відповідачу об`єкт лізингу не є можливим. Водночас позивач проігнорував поставлені йому стороною відповідача у першій заяві по суті справи (відзиві на позов) питання згідно положень ст. 93 ЦПК України, зокрема, щодо ціни за якою був відчужений автомобіль та надання документів на підставі яких був відчужений транспортний засіб (договори, рахунки, акти, докази оплати тощо). Ураховуючи, що покладення на позивача обов`язку повернути відповідачу об`єкт лізингу не є можливим через його відчуження, і стороною позивача не надано суду будь-яких доказів вартості автомобіля у цінах на момент розгляду справи, для надання можливості суду врахувати таку вартість, суд дійшов переконання про відмову у задоволенні позову, з підстав недоведеності розміру коштів, які підлягають стягненню на користь позивача. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю по суті, суд не надає оцінки заявам сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної даності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed