Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останнього на її користь аліментів на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а після повноліття старшого сина у розмірі 1/4 частини, щомісячно, починаючи з дати подачі позову. Позовна вимога обгрунтована тим, що відповідач по справі, будучи батьком неповнолітніх дітей, не надає позивачу належної матеріальної допомоги на утримання їх спільних синів, ухиляючись від виконання свого батьківського обов'язку. У відзиві на позовну заяву, поданому відповідачем [PERSON] в межах визначеного судом п'ятнадцятиденного строку, відповідач прохав суд: відізвати позовну заяву [PERSON] з огляду на ненадання нею підтверджуючих документів про законне проживання та матеріальне утримання його неповнолітніх синів з нею за фактичною адресою проживання: [ADDRESS] , зокрема його письмової згоди на зміну місця проживання чи ухвали суду на проживання та утримання; порушити кримінальну справу по ст.ст.146 та 148 КК України за фактом викрадення та незаконного утримання; відмовити в задоволенні позову з огляду на складний матеріальний стан позивача та її неможливість в повному обсязі забезпечити синів, а також через неотримання синами якісної та повноцінної освіти через їх навчання в Устинівському ліцеї та відсутність автобусного сполучення; винести рішення про постійне проживання синів з ним згідно зі ст.162 СК України. В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач підтримала позов та прохала суд його задоволити. Суду пояснила, що їх спільні з відповідачем сини проживають разом з нею в с.Олександрівка та перебувають на її повному утриманні. Отримуючи стабільну заробітну плату, вона купує дітям все необхідне (одяг, взуття, продукти), керуючи автомобілем особисто забезпечує приїзд дітей до школи для навчання в с-ще Устинівку. Відповідач, як батько, жодним чином не приймає участі у забезпеченні дітей. За період часу, коли вони з дітьми стали проживати окремо, він лише один раз зателефонував. В судовому засіданні по розгляду справи по суті відповідач [PERSON] позов не визнав. На обгрунтування своїх заперечень проти стягнення з нього аліментів зазначив про те, що оскільки діти проживаючи разом з позивачем, яка отримує стабільну заробітну плату, всім забезпечені і до нього за час, що вони проживають окремо (протягом трьох місяців) ніхто з них не звертався з проханням про надання грошових коштів, він вважає, що двоє його синів не потребують його допомоги в грошах, речах побутового вжитку та одязі. Підтвердив відсутність домовленості між ним та позивачем щодо утримання дітей. Також суду пояснив про те, що він не є особою з інвалідністю та на даний час перебуває на обліку в центрі зайнятості, має щорічно орендну плату за оренду земельної ділянки, проживає в будинку матері разом з нею. За час спільного проживання він разом із позивачем та дітьми їздили до м.Долинська з метою придбання дітям одягу і взуття. Також він надавав дітям грошові кошти та оплачував їм розважальні заходи. Під час надання суду додаткових пояснень заявив про необхідність визначення місця проживання дітей разом з ним. На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 ЦПК України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.14-15). Ухвалою суду від 26 лютого 2026 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), позивачу відмовлено в поновленні строку на подання відповіді на відзив та визначено продовжити розгляд цивільної справи за наявними матеріалами (а.с.41 зворот). Ухвалою суду від 26 лютого 2026 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), викликано в судове засідання для надання пояснень з приводу заявлених позовних вимог неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] , а також представників органу опіки та піклування, служби у справах дітей Устинівської селищної ради для виконання вимог ст.232 ЦПК України (а.с.42). Ухвалою суду від 04 березня 2026 року задоволено заяву відповідача про участь в судовому засіданні 04 березня 2026 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.59). Заслухавши пояснення сторін, показання неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] , дослідивши зміст письмових доказів по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2008 року між сторонами по справі відділом реєстрації актів цивільного стану Устинівського районного управління юстиції Кіровоградської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №42 (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, де в рядках батьки зазначені: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON] » (а.с.5, 6). Адресою реєстрації місця проживання позивача та двох дітей сторін по справі є [ADDRESS] (а.с.3 зворот, 7, 8). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, на виконання вимог ст.12 Конвенції про права дитини, в порядку ч.1 ст.171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ч.1 ст.232 ЦПК України були заслухані діти сторін по справі - неповнолітній [PERSON] та малолітній [PERSON] , які надали суду показання з приводу участі відповідача, як батька, в їх матеріальному забезпеченні. Так, неповнолітній [PERSON] суду показав, що він разом із мамою - позивачем по справі [PERSON] та меншим братом проживають в с.Олександрівка. Кожного дня зранку їх з братом до ліцею, який знаходиться в с-щі Устинівка, привозить мама на власному авто, а додому вони з братом повертаються шкільним автобусом. Тато [PERSON] телефонував йому більше місяця тому та запитував чи хоче він з ним проживати. Тато ніколи не давав йому коштів, лише на день народження. Всім необхідним його забезпечує мама. Всі питання, пов'язані з навчанням, він вирішує з мамою. Тато ніколи не запитував його про наявність у нього потреби в чомусь і він також ніколи не говорив з татом з цього приводу. Малолітній [PERSON] суду показав, що він зі старшим братом проживають разом із мамою [PERSON] , бабусею та дідусем в [ADDRESS] . Проживати окремо від тата [PERSON] вони стали з 29 листопада 2025 року. Після цього тато лише один раз зателефонував йому та брату. Кожного дня їх з братом до школи на автомобілі привозить мама. Особисто йому тато грошових коштів не давав і він також не бачив, щоб тато давав грошові кошти мамі. В м.Долинська разом з татом він не їздив скуплятися. Приблизно два роки тому він їздив з татом до ігроленду в м.Кривий Ріг. Тато не цікавиться тим, що він їсть та в що одягається. Часто з мамою та братом він їздить до м.Кривий Ріг, де мама купує йому одяг. Під час останньої поїздки йому купили спортивний костюм. Пам'ятає, що один раз прохав тата поповнити йому та брату рахунок на мобільний телефон, на що тато відповів, щоб вони йшли до мами. На даний він всім забезпечується мамою. Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи зміст поданих сторонами заяв по суті (позовної заяви та відзиву), а також надані ними в судовому засіданні пояснення, обставини проживання неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] разом з позивачем по справі [PERSON] в с.Олександрівка Кропивницького району Кіровоградської області, окремо від відповідача [PERSON] , визнається судом такою, що не підлягає доказуванню. Зазначена відповідачем [PERSON] у поданому відзиві на позовну заяву вимога про винесення судом рішення про постійне проживання з ним синів не може бути предметом судового провадження в межах розгляду даної цивільної справи про стягнення аліментів з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.13 ЦПК України (розгляд судом справи в межах заявлених особою вимог і на підставі поданих нею доказів) та відсутності пред'явленого відповідачем зустрічного позову згідно з вимогами ст.ст.193, 194 ЦПК України, що, як наслідок, виключає процесуальне повноваження суду при ухваленні рішення надати оцінку тим фактичним обставинам, з приводу яких відповідачем не було заявлено вимоги у встановленому законом порядку. На підставі викладеного, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує спір в межах заявленої позивачем вимоги про стягнення аліментів на підставі наявних у справі доказів та відповідно до приписів ст.264 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову, зазначаючи при цьому норми права, які були застосовані судом і мотиви їх застосування, приходить до наступного висновку. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1, п.2 ч.2 ст.18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому способом захисту сімейних прав та інтересів є, крім іншого, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На дату розгляду судом справи по суті наявності між сторонами по справі домовленості щодо способу утримання їх спільних синів [PERSON] та [PERSON] , за відсутності наданих ними відповідних письмових заяв з цього приводу, а також з огляду на заперечення існування такої домовленості відповідачем під час надання в судовому засіданні пояснень, судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача по справі [PERSON] як матері неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] , з якою вони проживають, до суду з позовом до відповідача [PERSON] , як їх батька, про стягнення з останнього аліментів на утримання їх спільних синів, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право дітей на матеріальне утримання з боку батька підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач по справі є фізичною особою працездатного віку. В судовому засіданні по розгляду справи по суті відповідачем підтверджені обставини його проживання в будинку матері, перебування на обліку в центрі зайнятості, як безробітного, та отримання ним щорічно грошового доходу у вигляді орендної плати за оренду земельної ділянки, а також неналежність його до осіб з інвалідністю. Доказів систематичної участі у матеріальному забезпеченні дітей [PERSON] та [PERSON] , в тому числі шляхом надання позивачу грошових коштів для подальшого їх використання в інтересах дітей, або придбання ним особисто одягу, продуктів харчування, засобів гігієни, необхідних для забезпечення нормальної життєдіяльності дітей, чи надання таких грошових коштів безпосередньо дітям, відповідачем суду надано не було. Належних доказів на підтвердження стану здоров`я, наявності грошових зобов`язань перед іншими особами, а також тяжкого матеріального становища, які б унеможливлювали чи істотно впливали на виконання ним обов`язку щодо утримання двох своїх рідних дітей, відповідачем суду також надано не було, а тому суд, з урахуванням відсутності заяви позивача [PERSON] про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, приходить до висновку про спроможність відповідача брати участь в утриманні дітей шляхом сплати аліментів в частині від його заробітку (доходу). Обгрунтування наявності виключних обставин, які б унеможливлювали участь відповідача в матеріальному забезпеченні своїх дітей шляхом сплати ним аліментів у визначеному законом розмірі поданий відповідачем відзив не містить. Також суд не бере до уваги при вирішенні спору наведені відповідачем у відзиві на позов твердження щодо незаконної зміни позивачем місця проживання дітей, що є порушенням їх прав, оскільки відповідно до норм ч.ч.2, 3 ст.29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Згідно з приписами ч.2 ст.13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Враховуючи досягнення неповнолітнім [PERSON] на час розгляду справи в суді п`ятнадцятирічного віку, що обумовлює наявність у нього права вільно обирати своє місце проживання, та наявність згоди обох синів на їх проживання разом із позивачем, як матір`ю, саме за її місцем проживання, про що свідчать надані ними в судовому засіданні пояснення, з яких вбачається добровільність вибору дітьми їх місця проживання разом з позивачем, як одним із батьків, доводи відповідача [PERSON] про незаконність проживання дітей разом із позивачем є безпідставними. Суд відхиляє, як неспроможні, доводи відповідача про неотримання дітьми якісної та повноцінної освіти, враховуючи, що їх місце проживання з позивачем в с.Олександрівка та місце знаходження ліцею, знаходяться в різних населених пунктах, оскільки в судовому засіданні як позивачем, так і дітьми була підтверджена обставина щоденного відвідування ними ліцею в с-щі Устинівка, що забезпечується як шляхом перевезень учнів шкільним автобусом, так і особисто позивачем з використанням легкового автомобіля. Також суд зауважує, що забезпечення позивачем, як матір`ю, за рахунок власних коштів необхідних потреб двох синів, які відповідають їх віку та розвитку, жодним чином не звільняє відповідача, як батька, від обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні дітей, виходячи із покладення на обох батьків обов`язку утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.180 СК України) та рівності такого обов`язку батьків (як матері, так і батька) щодо дітей (ч.1 ст.141 СК України). Згідно з положеннями ч.9ст.7 СК Українисімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ч.1ст.10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цьогоКодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.5ст.183 СК Українитой із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням наведених правових норм, приймаючи до уваги предмет позову - стягнення аліментів на утримання двох дітей, які проживають разом з матір`ю, - позивачем по справі [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин в частині визначення розміру частки від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] , яка підлягає стягненню на користь позивача, положень ч.5ст.183 СК України, що регулюють подібні аліментні відносини. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного, враховуючи законодавчо визначений розмір аліментів на утримання двох дітей відповідного віку та не подання відповідачем доказів неможливості надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання їх спільних синів у такому розмірі, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , які підлягають стягненню з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача по справі [PERSON] , в розмірі однієї третини (1/3 частини) його заробітку (доходу), як платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дітей у визначеному позивачем розмірі - в частині заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягає до задоволення. Разом з тим, за змістом ч.ч.2, 3 ст.183 СК України у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При цьому, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, закон прямо передбачає визначення судом єдиної частки від заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватись з нього на утримання двох і більше дітей, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В даному випадку ч.3 ст.183 СК України імперативно регламентує порядок стягнення аліментів на іншу дитину після досягнення найстаршою дитиною повноліття шляхом звернення матері, батька з відповідним позовом до суду, а за відсутності такого - продовження стягнення аліментів за вирахуванням тієї частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19. З огляду на викладене, встановивши зміст правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначивши правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч.2 ст.183 СК України), суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги позивача в частині стягнення на її користь аліментів в розмірі 1/3 (однієї третини) від заробітку (доходу) відповідача саме до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а тому позов в частині визначення аліментів після досягнення повноліття [PERSON] у розмірі 1/4 частини, щомісячно, починаючи з дати подачі позову, задоволенню не підлягає. Відповідно до роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням обставин, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача по справі [PERSON] аліментів на утримання двох синів: [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 02 грудня 2025 року (день пред`явлення позову до суду) і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із вимог діючого законодавства України та необхідності захисту інтересів дитини, що має першочергове значення. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. За змістом ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 3028 грн. 00 коп.. З огляду на викладене, беручи до уваги часткове задоволення позову [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, а також те, що відмова в задоволенні частини позову не стосується самого способу захисту порушеного права, з відповідача по справі на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), від сплати якого при поданні позовної заяви до суду звільнена позивач. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відсутні.

Outcome: partial