Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

20 жовтня 2025 року позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до Центрального районного суду міста Дніпра із позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у розмірі 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 26 травня 2024 року між ТОВ Макс Кредит та відповідачем укладено Кредитний договір № 00-9795313 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатору, на суму 10230 гривень. На виконання умов Кредитного договору, 26 травня 2024 року Первісний кредитор ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» на платіжну картку № [NUMBER] , що, в свою чергу, свідчить доказом того, що відповідач прийняв пропозицію Кредитодавця. Первісний Кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання грошових коштів у повному обсязі. 17 грудня 2024 року між первісним кредитором та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 17122024-МК/Онлайн відповідно до умов якого останньому відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. 02 червня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем укладено Договір факторингу № 02/06/25-Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором на загальну суму 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками, яку прохає стягнути з відповідача разом із судовим збором та правовою допомогою у сумі 7000 гривень. 30 грудня 2025 року ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра справу було передано за підсудністю до Чечелівського районний суд міста Дніпра. Ухвалою суду від 23 січня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 83), копія якої надіслана учасникам справи 23 січня 2026 року (а. с. 84). 16 лютого 2026 року на адресу суду повернувся конверт з відміткою «відсутній за вказаною адресою» (а. с. 87), яким відповідачу направлялась копія ухвали суду від 23 січня 2026 року, що в свою чергу є належним повідомленням по справі. Станом на дату розгляду справи відповідачем відзив на позовну заяву до суду не подано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 травня 2024 року між ТОВ Макс Кредит та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 00-9795313 (а. с. 24-28), відповідно до умов якого, Кредитодавець надає Позичальнику кредит у національній валюті у вигляді Кредитної лінії на умовах, передбачених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Розділом 1 даного Договору кредитної лінії передбачено: сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) складає: 9300 гривень; тип кредиту кредитна лінія; цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту): на споживчі потреби; строк дії кредитної лінії (строк кредитування) 360 календарних днів. позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту 21 травня 2025 року; позичальник зобов`язаний оплатити проценти в періодичну дату оплати процентів, а саме: на 20 червня 2024 року та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії; тип процентної ставки фіксована; стандартна процента ставка 1,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку дії кредитної лінії; кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту 930 гривень; денна процентна ставка за цим договором при застосуванні стандартної процентної ставки та комісії (у разі її наявності) 1.5%; орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання цього договору становить 9598,20%; орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою на дату укладання цього договору становить 59445,60 гривень. Відповідно до 2.8 вказаного Договору, кредитодавець зобов`язаний надати кредит у дату надання/видачі кредиту: 26 травня 2024 року сума кредиту перераховується кредитодавцем в сумі 9300 гривень на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Згідно із п. 2.2., 2.5. Договору, цей договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Кредитодавець надсилає одноразовий ідентифікатор погодженим із позичальником засобом зв`язку. Крім того, сторонами було погоджено та підписано Паспорт споживчого кредиту, у якому міститься інформація обов`язкова для ознайомлення позичальником (а. с. 17-18). Так, судом встановлено, що зі своєї сторони ТОВ Макс Кредит ідентифікувало відповідача та направило відповідачу унікальний одноразовий ідентифікатор на його номер телефону (а. с. 16), який Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 26 травня 2024 року між ТОВ Макс Кредит та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 00-9795313, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 26 травня 2024 року, відповідачу було перераховано на рахунок № [NUMBER] суму кредиту у розмірі 9300 гривень (а. с. 12-13,14-15), що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 23 грудня 2024 року та додатком до неї. Відповідно до Детального розрахунку заборгованості ТОВ Макс Кредит станом на 17 грудня 2024 року за [PERSON] рухається заборгованість по Договору № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у сумі 34974 гривні 51 копійка, сума кредиту 10230 гривень, заборгованість за тілом кредиту 9300 гривень, заборгованість за відсотками 24744 гривні 51 копійка, заборгованість за комісіями 930 гривень, штраф 3720 гривень (а. с. 40-41). 17 грудня 2024 року між ТОВ Макс Кредит (Клієнт) та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (Фактор) уклали Договір факторингу № 17122024-МК/Онлайн (а. с. 56-58 та на звороті), відповідно до якого, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту Суму Фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на Дату відступлення Прав Вимоги. Відповідно до п. 2.2. вказаного Договору факторингу, Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому- передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Боргів та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників- підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги відповідно до Реєстру Боржників та є невід`ємною частиною цього Договору. Акт прийому-передачі Реєстру Боржників до Договору Факторингу № 17122024-МК/Онлайн від 17 грудня 2024 року, підписаний сторонами та скріплений печатками 17 грудня 2024 року (а. с. 53). Як убачається з матеріалів справи, Реєстр Боржників підписаний 17 грудня 2024 року (а. с. 54-55), відповідно до якого ТОВ Макс Кредит відступило ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» права вимоги до [PERSON] за договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у сумі 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками. 02 червня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (Клієнт) та ТОВ «ФК «ЕЙС» (Фактор) уклали Договір факторингу № 02/06/25-Е (а. с. 46-49), відповідно до якого, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (про проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення гро грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору факторингу, ерехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Акт прийому-передачі Реєстру Боржників до Договору Факторингу № 02/06/25-Е від 02 червня 2025 року, підписаний сторонами та скріплений печатками 02 червня 2025 року (а. с. 43). Як убачається з матеріалів справи, Реєстр Боржників підписаний 02 червня 2025 року (а. с. 44-45), відповідно до якого ТОВ ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» відступило ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги до [PERSON] за договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у сумі 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками. Згідно з випискою з особового рахунка за кредитним договором № 00-9795313, станом на 01 жовтня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками (а. с. 39). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як убачається зі змісту Договору кредитної лінії №00-9795313 від 26 травня 2024 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано того, що вказаний договір ним був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже останній погодився зі всіма умовами та правилами даного договору, умовами кредитування, графіком повернення, відсотками за користування кредитними коштами. Факт користування відповідачем кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано належними доказами. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підтвердження переходу права первісного кредитора за Договором кредитної лінії №00-9795313 від 26 травня 2024 року позивачем надано суду: Договір факторингу № 17122024-МК/Онлайн від 17 грудня 2024 року, що був укладений між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС»; Акт прийому передачі Реєстру Боржників від 17 грудня 2024 року до Договору факторингу № 17122024-МК/Онлайн від 17 грудня 2024 року; Реєстр Боржників від 17 грудня 2024 року до Договору факторингу № 17122024-МК/Онлайн від 17 грудня 2024 року. Позивач на підтвердженням переходу права вимоги до нього за Договором кредитної лінії №00-9795313 від 26 травня 2024 року надав суду: Договір факторингу № 02/06/25-Е від 02 червня 2025 року, що був укладений між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС»; Акт прийому передачі Реєстру Боржників від 02 червня 2025 року до Договору факторингу № 02/06/25-Е від 02 червня 2025 року; Реєстр Боржників від 02 червня 2025 року до Договору факторингу № 02/06/25-Е від 02 червня 2025 року. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії, право вимоги за якими перейшло позивачу. Позичальник умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідач заявлені позивачем вимоги не спростував. Позивач у позовній заяві прохає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у розмірі 34974 гривні 51 копійка, яка складається із: 10230 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками. Як убачається із розрахунку Детального розрахунку заборгованості ТОВ «Макс Кредит» станом на 17 грудня 2024 року за [PERSON] рухається заборгованість по Договору № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у сумі 34974 гривні 51 копійка, в якому вказано, що сума кредиту 10230 гривень, заборгованість за тілом кредиту 9300 гривень, заборгованість за відсотками 24744 гривні 51 копійка, заборгованість за комісіями 930 гривень, штраф 3720 гривень. Із викладеного убачається, що первісним кредитором в заборгованість по тілу кредиту нарахована сума заборгованості по комісії за надання кредиту у суму 930 гривень, яка підлягає списанню, з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31) вказала на те, що на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Верховний Суд у своїй постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Закон України «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними. У зв`язку із викладеним, зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», суд доходить висновку про те, що умови кредитного договору № 00-9795313 від 26 травня 2024 року про встановлення комісії за надання кредиту є нікчемними, а тому вимоги позивача про стягнення комісії за цим договором у сумі 930 гривень за надання кредиту, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року у сумі 34044 гривні 51 копійка, яка складається із: 9300 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, правову допомогу ТОВ «ФК «ЕЙС» у даній справі на підставі договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року надавало Адвокатське бюро «Соломко та Партнери» в особі керуючого бюро адвоката Соломка Олексія Володимировича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 7073/10 від 19 жовтня 2018 року) (а. с. 31,35-36) та на підставі ордеру про надання правничої допомоги від 20 серпня 2025 року серії АІ № 2004332 (а. с. 9). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом надано Додаткову угоду № 25770999233 до Договору про надання правничої допомоги 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року, відповідно до якої ТОВ «ФК «ЕЙС» доручило Адвокатському об`єднанню надавати юридичну допомогу по справі Шайдевича В.М. (а. с. 34), також надано Акт прийому-передачі наданих послуг за Договором про надання правничої допомоги 20/08/25-01 від 04 люто20 серпня 2025 року (а. с. 33), відповідно до якого адвокатом надано позивачу по справі Шайдевича В.М. вид та вартість наданої послуги: складання позовної заяви за 2 години 5000 гривень; вивчення матеріалів справи за 2 години 1000 гривень; підготовка адвокатського запиту за 1 годину 500 гривень; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитором на рахунок боржника за 1 годину 500 гривень, що разом складає 7000 гривень. Крім того, надано протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року, що є додатком до вказаного договору (а. с. 36 на звороті). Слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути спів розмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 00-9795313 від 26 травня 2024 року, у сумі 34044 гривні 51 копійка, яка складається із: 9300 гривень - заборгованості за тілом, 24744 гривні 51 копійка - заборгованості за відсотками. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2358 гривень, виходячи із розрахунку 2422,4*(34044,51/34974,51). На підставі викладеного,

Outcome: partial