Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 14.10.2025 року представник позивача ТОВ "Фінансова компанія «Гелексі» звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , згідно якого просив стягнути заборгованість за договором про надання коштів у позику № 148128 від 27.02.2020 року (далі договір позики) у сумі 23254,76 грн, судові витрати у розмірі 2422,40 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] укладено Договір позики № 148128, за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики, та комісії, що складає 1,9% в день від початкового розміру позики відповідно, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%, строк повернення позики 27.03.2020 рік. Відповідно до вищевикладеного, та станом на момент подачі позовної заяви, заборгованість відповідача перед позивачем, становить 23254,76 грн., яка складається з: 3606,12 грн.- заборгованість за позикою, 19648,64 грн.- заборгованість за відсотками та комісією. Позивач просить суд, стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 14.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника товариства, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Клопотання про відкладення судового засідання на адресу суду не надходило. Таким чином, оскільки відповідач належним чином повідомлена про розгляд цивільної справи, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала, суд зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] укладено Договір позики № 148128, за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики, та комісії, що складає 1,9% в день від початкового розміру позики відповідно, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідно до вищевикладеного, та станом на момент подачі позовної заяви, заборгованість відповідача перед позивачем, становить 23254,76 грн., яка складається з: 3606,12 грн.- заборгованість за позикою, 19648,64 грн.- заборгованість за відсотками та комісією. Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; - зміна умов зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Проаналізувавши докази по даній справі, суд вважає, що не виконання відповідачем умов кредитного договору порушило право позивача на повернення кредитних коштів, яке підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту по кредитному договору № 148128 від 27.02.2020 в сумі 5000,00 грн. Щодо нарахування та сплати відсотків, які є явно завищені, та не відповідають передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20). Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 19648,64 грн., не є спів розмірною сумі позики у розмірі 3606,12 грн., за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів після закінчення пільгового періоду кредитування, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів. Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Отже з урахуванням критеріїв розумності, обґрунтованості та справедливості, суд вважає, що зазначена представником позивача сума гонорару є співмірною зі складністю справи. Так, ця справа є малозначною, розглядалась у спрощеному позовному провадженні, позовна заява є типовою. За таких обставин, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «Гелексі» до [PERSON] , про стягнення кредитних коштів за договором позики підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення заборгованості за позикою у розмірі 3606,12 грн, та заборгованості за сумою відсотків у розмірі 3606,12 грн. Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню складає 7212,24 грн. В частині задоволення інших позовних вимог слід відмовити. Відповідно ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 751,28 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial