Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

13 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, у якій позивачка просить суд: - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] за місцем проживання матері; - надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] без письмової згоди батька; - стягнення з відповідача судові витрати. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 14 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачеві 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви. 21 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою усі зазначені в ухвалі суду недоліки - усунуто. Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Залучено в якості третьої особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Підготовче засідання по справі призначено на 17 грудня 2025 року. 17 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без участі. 17 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Реу Кристини Павлівни про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 17 грудня 2025 року учасники справи - не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача та відкладено підготовчий розгляд справи на 12 лютого 2025 року. 23 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 26 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат. 12 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просила долучити до матеріалів справи копії знімків екрану. 12 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 12 лютого 2026 року учасники справи - не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду на 02 березня 2026 року. Визнано явку позивачки у наступне судове засідання обов`язковою. У судове засідання, призначене на 02 березня 2026 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 11 березня 2026 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Щодо позовних вимог про надання згоди на реєстрацію дитини, суд зазначає наступне. [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідно до якого матір`ю дитини зазначена [PERSON] , батьком - [PERSON] . У позовній заяві позивачка зазначає про те, що [PERSON] систематично перешкоджає їй зареєструвати місце проживання доньки за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що відповідач систематично ігнорує її прохання надати таку згоду, зокрема, усні та письмові звернення до нього. На підтвердження вказаної обставини позивачка надала суду копію заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 30.09.2025 року, у якій [PERSON] звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг та просила зареєструвати місце проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Листом від 09 жовтня 2025 року №Г-482/01-34 Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повідомив [PERSON] , що оскільки батьком дитини - [PERSON] не надана згода на реєстрацію місця проживання дитини особисто, а також заявником не надано згоду від батька засвідчену нотаріально в установленому законом порядку, існують відстави для відмови в реєстрації місця проживання, оскільки особа не подала, або подала не в повному обсязі необхідні документи та відомості. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає про те, що позивачка не зверталася особисто до відповідача із проханням здійснити реєстрацію спільної дитини за будь якою адресою. Проте, зазначена обставина спростовується наданими позивачкою доказами. Так, на підтвердження того, що [PERSON] ухилявся від надання згоди на реєстрацію дитини, позивачкою надано знімки екрану з мобільного застосунку, зі змісту якого вбачається, що на номер: [NUMBER], який вказувався у заявах по суті справи як такий, що належить [PERSON] направлено запит на реєстрацію місця проживання дитини через застосунок «Дія». Також, на електронну адресу [PERSON] - [INFO] , яку відповідач у заявах по суті справи та заявах з процесуальних питань визначає як таку, що йому належить, 11 вересня 2025 року було направлено лист, у якому [PERSON] просила надати нотаріально посвідчену згоду на реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , або підтвердження у порталі «Дія» місця проживання дитини. Згідно ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина 4 статті 29 ЦК України). Згідно частини 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів регламентується постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 року № 265. Відповідно до пункту 16 і 17 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку. Пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 3 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871-ІХ задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 09.04.2025 року №2025/004655981, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 14.11.2025 року №2009838 вбачається, що місцем реєстрації [PERSON] є: [ADDRESS] . Оскільки, місце проживання матері дитини та батька дитини зареєстровано за різними адресами, тому надання згоди батька під час реєстрації місця проживання дитини є обов`язковою умовою. Чинним законодавством встановлено вимогу для проведення реєстрації місця проживання дитини без згоди одного із батьків, відповідно до якої проведення такої реєстрації можливе лише за рішенням суду чи рішенням органу опіки та піклування. У судовому засіданні, призначеному на 02 березня 2026 року представник відповідача - адвокат Реу Кристина Павлівна просила закрити провадження у цій частині з огляду на те, що між учасниками справи відсутній спів про право. Проте, суд не погоджується із зазначеним з огляду на наступне. Дійсно, до відзиву на позовну заяву було долучено копії нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 18 грудня 2025 року, у якій [PERSON] зазначив, що не заперечує та надає згоду на реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] його малолітньої доньки - [PERSON] . Проте, в матеріалах справи наявна лише копія вказаної заяви, а її оригінал не долучався відповідачем до матеріалів справи та не надавався для огляду у судовому засіданні. Більше того, у відповіді на відзив відповідачка зазначає, що вказана заява не була передана ні органу державної реєстрації ні безпосередньо їй для забезпечення реєстрації місця проживання дитини. Вказана обставина не була спростована відповідачем, зокрема, не було надано доказів передачі заяви позивачці, доказів того, що він пропонував після складання заяви звернутися до органу державної реєстрації для реєстрації малолітньої дитини тощо. Відсутність у позивачки вказаної заяви фактично позбавляє можливості здійснити місце реєстрації дитини - [PERSON] . Суд також зауважує, шо одним із основних обов`язків нотаріуса є забезпечення нотаріальної таємниці. Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється також на осіб, яким про вчинені нотаріальні дії стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків чи іншої роботи, на осіб, залучених для вчинення нотаріальних дій у якості свідків, та на інших осіб, яким стали відомі відомості, що становлять предмет нотаріальної таємниці. Особи, винні в порушенні нотаріальної таємниці, несуть відповідальність у порядку, встановленому законом. У ч.7 статті 8 Закону України «Про нотаріат» вказано, що довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Проте, [PERSON] не є особою за дорученням якої була вчинена нотаріальна дія або особою, щодо якої така нотаріальна дія вчинялася, а тому, не може отримати дублікат вказаної заяви або її нотаріально засвідчену копію у приватного нотаріуса, що здійснював посвідчення заяви. Вказане на думку суду свідчить про те, що між учасниками справи існує спір щодо реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , оскільки, позивачка на момент ухвалення рішення позбавлена можливості здійснити місце реєстрації дитини. Більше того, статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі. У п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування. Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 15 листопада 2023 року у справі № 522/3680/22 (провадження № 61-12919св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 204/3106/22 (провадження № 61-9467св23). Тобто, закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору можливе лише у випадку, коли предмет спору не існував як такий до момент звернення до суду із позовом. Тому, з урахуванням зазначеного, суд вважає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання матері суперечить найкращим інтересам дитини та може обмежувати реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист та доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідно до якого матір`ю дитини зазначена [PERSON] , батьком - [PERSON] . Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із частиною першою, другою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Право дитини на місце проживання розкрите через право батьків на визначення місця проживання дитини (стаття 160 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок). Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Проте, висновок Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність або недоцільність визначення місця проживання [PERSON] разом із матір`ю - не подавався. Під час розгляду справи [PERSON] не надала доказів на підтвердження того, що вона зверталася до Органу опіки та піклування ПРА ОМР із заявою про складання такого висновку та надала усі необхідні документи для вчинення такої дії. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Враховуючи відсутність доказів існування спору щодо визначення проживання дитини та відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність або недоцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд вважає, що в даному конкретному випадку відсутня можливість ухвалити рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим, позовна заява в цій частині задоволенню - не підлягає. Щодо судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Згідно платіжної інструкції від 13.11.2025 року №5, позивачка сплатила в якості судового збору грошову суму у розмірі 1 211,50 гривень. Згідно платіжної інструкції від 20.11.2025 року, позивачка сплатила в якості судового збору грошову суму у розмірі 1 211,00 гривень. Загальний розмір суми сплаченого судового збору склав 2 422,50 гривень. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна заява містила дві позовних вимоги немайнового характеру, одна з яких була задоволена судом, тобто, позовна заява була задоволена на 1/2. Зі змісту ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, застосовується ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 гривень. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору, пропорційної задоволеним позовним вимогам у розмірі 1 211,20 гривень. На підставі зазначеного,

Outcome: partial