Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У січні 2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява, у якій позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 39630,10 грн, суму судового збору у розмірі 2422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Позов мотивований тим, що 20.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КЕДИТ» (торгова марка «SelfieCredit7») та [PERSON] укладено Договір № 1009781 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 гривень, строком на 360 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування (803% річних). Кредитний договір був укладений у електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Первісного кредитора. Кредитний договір підписаний Відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Кредитні кошти були перераховані відповідачу. 20.09.2023 на платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК». 29.07.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 29/07/2024 від 29.07.2024, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №1009781 про надання споживчого кредиту від 20.09.2023 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС». Відповідач не повернула своєчасно суму кредиту, нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом відповідно до умов кредитного договору, а тому станом на 29.07.2024 утворилася заборгованість у розмірі 39 630,10 гривень. Ухвалою Пирятинського районного суду від 29.01.2026 відкрив провадження у справі за цим позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначив судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» у судове засідання не з`явився, проте від позивача до суду надійшла заява, у якій позивач просив справу розглянути без участі його представника, у заяві також зазначено, що позивач позов підтримує повністю проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розглядом справи повідомлялася належним чином. До суду подала документи про підтвердження пільг як дружині військовослужбовця. Відповідно до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно інформації з Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Пирятинської міської ради № 9485/02-33 від 19.12.2025 [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом установлено, що 20.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КЕДИТ» (торгова марка «SelfieCredit7») та [PERSON] укладено Договір № 1009781 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 гривень, строком на 360 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування (803% річних). Кредитний договір був укладений у електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Первісного кредитора. Кредитний договір підписаний Відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Кредитні кошти були перераховані відповідачу (а.с. 15-20). 20.09.2023 о 10:58:02 годині шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором Т253, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачем. У Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту № 1009781 від 20.09.2023 договором про споживчий кредит, погашення якого здійснюється щомісячними платежами, починаючи з 20.10.2023, останній платіж 14.09.2024. (а.с. 18). Кредитні кошти були перераховані Відповідачу 20.09.2023 на платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 21). В довідці про переказ коштів відсутнє ПІБ та ІПН отримувача, однак зазначено унікальний номер транзакції, дата та час проведення переказу, маска платіжної картки [NUMBER] зарахування переказу, що відповідає масці платіжної картки зазначеній в Кредитному договорі. Відповідач, перед укладенням Кредитного договору, верифікував свою платіжну картку та підтвердив, що саме на неї має бути зарахована сума кредиту, в тому числі підписанням Кредитного договору. 29.07.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 29/07/2024 від 29.07.2024, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №1009781 про надання споживчого кредиту від 20.09.2023 перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (а.с. 41-48). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, Первісний кредитор нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день користування. Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3. Кредитного договору становить 360 днів. Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, Відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Згідно п.5.4.1 Кредитного договору, Відповідач зобов`язаний у встановлений Договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені Договором. Первісним кредитором не здійснювалось нарахування комісій, пені та інших штрафних санкцій по Кредитному договору у відповідності до чинного законодавства України. Відповідач не повернув своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов Кредитного договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості та визначені в Реєстрі боржників (а.с. 22-24). Як видно з Витягу Реєстру боржників до Договору факторингу № 29/07/24 від 29.07.2024, до фактора ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс»» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] з яких: у розмірі 39630,10 грн., яка складається з 6996,94 грн. - заборгованість за кредитом; 32633,16 грн. - заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом за ставкою 2,2% за кожен день користування кредитом (803% річних) за період з 20.09.2023 по 29.07.2024 включно; 0,00 грн. - заборгованість за штрафом (а.с. 49). За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно із ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 1009781 від 20.09.2023 у установлені договором строки, позивач набув право вимоги до відповідача згідно з договором факторингу № 29/07/2024 від 29.07.2024, а тому з відповідача на користь позивача потрібно стягнути заборгованість за кредитним договором № 1009781 від 20.09.2023 у розмірі 39630,10 грн. Разом з тим, судом встановлено, що чоловік [PERSON] [PERSON] призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 з 23.07.2023 та проходить військову службу в лавах Збройних Сил України, що підтверджується копіями: Витягу з наказу №139 від 23 липня 2022 року, Довідкою за формою 5 №3143 від 22 серпня 2025 року, Військовим квитком серія [NUMBER] від 21.04.2003 (а.с. 89-96). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.03.2014, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції у полтавській області вбачається, що дійсно [PERSON] з 15.03.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Пунктом 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) зокрема визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. На даний час в Україні діє особливий період воєнний стан. Разом з тим суд зауважує, що редакція п. 15 ст. 14 Закону № 2011 в частині надання пільг дружинам (чоловікам) військовослужбовців набрала чинності 18.05.2024 року. Тобто пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону № 2011, поширюються на [PERSON] , як на дружину військовослужбовця, з 18.05.2024. З розрахунку заборгованості за договорами відсотки за користування кредитом первісними кредиторами нараховані в межах строку кредитного договору, а тому несе підстави для звільнення відповідача від сплати відсотків на підставі ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Проте, суд обрахувавши по договору відсотки нараховані у борг кредитором відповідачу [PERSON] до 18.05.2024 встановив, що останні вказують на їх неспівмірність з тілом кредиту. Так, суд рахує за необхідне застосувати наступні норми закону. Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 справі № 679/1103/23, вважаючи зокрема, що за певних обставин суми, нараховані за договором, можуть бути зменшені судом з огляду на принципи справедливості, розумності та пропорційності. Загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 39630,10 грн., яка складається з 6996,94 грн. - заборгованість за кредитом; 32633,16 грн. - заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом за ставкою 2,2% за кожен день користування кредитом (803% річних) за період з 20.09.2023 по 29.07.2024 включно; 0,00 грн. - заборгованість за штрафом. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення відсотків за користування кредитними коштами, та враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає за можливе зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір відсотків за користування кредитними коштами до розміру основного боргу та стягнути з відповідача на користь позивача відсотки у розмірі 6996,94 грн., а всього у розмірі 13 993,88 грн. Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, які встановлюють саме звільнення від нарахування та стягнення штрафів, пені та пов`язаних додаткових платежів під час воєнного стану (Закон України № 2120-IX («Про внесення змін до деяких законодавчих актів…»). Аналогічні положення щодо споживчих кредитів, які протягом воєнного стану звільняють споживача від відповідальності за прострочення (штрафи/пеня/інші платежі), передбачені договором про споживчий кредит містяться Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» (пункт 6?) Закон України «Про споживче кредитування». Таким чином, враховуючи вище норми законодавства у стягненні заборгованості за комісією у розмірі 300 грн. суд рахує слід відмовити. Інше не відповідало б принципам справедливості, розумності і пропорційності. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Як встановлено судом, при зверненні до суду позивачем було сплачено 2422,40 грн. судового збору (а.с. 1), проте, оскільки позов задоволено частково (на 35,31%), зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до заявлених позовних вимог, а саме у сумі 855,34 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 02 серпня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір № 02/08/2024 про надання юридичних послуг (а.с. 50-51). З акту приймання-передачі наданих послуг № 56 до договору № 028/08/2024 про надання юридичних послуг від 02.08.2024 від 03.03.2025 сума наданих послуг відповідно до договору складає 10 000,00 грн.(а.с. 54-56). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи, що позов задоволено частково, стягненню з відповідача підлягають витрати понесені на правничу допомогу на користь позивача у розмірі 3531,00 грн. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися. На підставі викладеного,

Outcome: partial