Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

21 жовтня 2025 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Дашинич О.А. звернувся до суду з позовом до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на присадибну земельну ділянку, який обґрунтував таким. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . На підставі заповіту, посвідченого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області від 08 вересня 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 9, позивач успадкував житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] та отримав Свідоцтво про право на спадщину 21 жовтня 2010 року, який був зареєстрований у реєстрі за № 277. Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: 5125085200:01:001:0080, цільове призначення: 02.01. Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власником якої є [PERSON] . У вересні 2025 року позивач звернувся до Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на земельну ділянку за законом Однак, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії за непідтвердження факту родинних відносин між ним та батьком, оскільки у свідоцтві про його народження № [NUMBER] , виданому 09 жовтня 1948 року, частково відсутнє ім`я батька (у записі згадано лише ім`я [PERSON] ). У позивача відсутні документи про те, що померлий [PERSON] є його батьком. Зважаючи на те, що позивач набув право власності на будинок, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, а отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку не представляється можливим, просить визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку в порядку ст. 120 ЗК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 жовтня 2025 року справу передано у провадження судді Луцюка В.О. Відповідно до ухвали судді від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву; позивачу відстрочено сплату судового збору до розгляду справи по суті. Згідно з ухвалою суду від 14 січня 2026 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. У судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача також подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 жовтня 2010 року державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області Єпішкіною С.В. та зареєстрованого у реєстрі за №2771, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Право власності на будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами зареєстровано за позивачем 30 серпня 2024 року державним реєстратором Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Крутовою О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2999166151040, номер відомостей про речове право: 56524623 (а.с. 10). Як вбачається з копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯК № 491997, виданого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 29 грудня 2012 року на підставі рішення Трапівської сільської ради від 23 жовтня 2009 року, зареєстрованого за № 209, та рішення Трапівської сільської ради від 02 грудня 1996 року, зареєстрованого за № 25, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512508521002121, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7) . На вказану земельну ділянку виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) між земельної ділянки в натурі (на місцевості) 30 грудня 2009 року ДП «Одеський науково-дослідний інститут землеустрою» та присвоєно кадастровий номер: 5125085200:01:001:0080, на підтвердження чого позивачем надано копію Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-9981743202025, двтою. Формування: 13 жовтня 2025 року (а.с. 12-17). Вартість вказаної земельної ділянки станом на 06 жовтня 2025 року, згідно із Витягом № НВ-9980707812025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, становить 538 869,10 грн (а.с. 8). Згідно з постановою завідувача Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори О. Саданова позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії за непідтвердження факту родинних відносин між ним та батьком, оскільки у свідоцтві про його народження № [NUMBER] , виданому 09 жовтня 1948 року, частково відсутнє ім`я батька (у записі згадано лише ім`я [PERSON] ) а.с. 5, що вбачається із копії такого свідоцтва (а.с.3). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.78 ЗК України, 2001 року, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст.120 ЗК України, у редакції на час набуття права власності, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки забезпечує цивільний оборот вказаних об`єктів з урахуванням природи речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Судом встановлено, що житловий будинок, який перейшов у власність до позивача на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 жовтня 2010 року державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області Єпішкіною С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2771, розташованій на земельній ділянці з кадастровим номером: 5125085200:01:001:0080. Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за померлим [PERSON] на підставі Державного акта, у зв`язку з чим позивач не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку та зареєструвати право власності. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Відтак, до позивача перейшла земельна ділянка, яка належала померлому [PERSON] в силу закону і на якій розміщено належне йому домоволодіння. При цьому, те, що позивач не посвідчив перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в нього права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що отримавши право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, позивач набув і право власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, який належить позивачу на праві власності, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved