Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до Великоберезнянського районного суду Закарпатської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 вересня 2005 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який 20 вересня 2010 року рішенням Великоберезнянського районного суду було розірвано. Під час шлюбу ним була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на момент придбання Великоберезнянський район) Закарпатської області, загальною площею 40,19 кв.м., житловою площею 22,58 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 11.04.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вогар М.Ю та зареєстровано в реєстрі за № 922 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14227290 від 13.04.2007 року, згідно якого власником вищевказаної квартири є [PERSON] . Кошти на придбання та ремонт квартири було вкладені ним особисто. Отримав позивач такі кошти в позику, що підтверджується Договором № 005908 від 11.10.2006 року, з додатками, який було укладено [PERSON] з ПП «Капітолій». При чому, зобов`язання позивачем самостійно за цим договором було виконані лише у 2015 році, тобто після розірвання шлюбу. Вказане підтверджується листом приватного підприємства «Житомирська міська юридична консультація» № 1 від 02.12.2015 року, згідно якого [PERSON] повідомлено, що у зв`язку з поверненням ним позики та адміністративних витрат згідно укладених з ПП Капітолій» договорів, його зобов`язання перед ПП «Житомирська міська юридична консультація» та ПП Капітолій» є виконаними. Крім того сплата за договором позики позивачем також підтверджується квитанціями, згідно яких ним особисто вносились кошти на погашення договору позику. Відповідачка не брала ніякої участі у набутті майна, а джерелом набуття у власність спірної квартири були кошти позивача, які він взяв у позику. Тому, спірна квартира, хоча й була набута сторонами за час зареєстрованого шлюбу, водночас є особистою власністю позивача, оскільки джерелом походження вкладених у її придбання були кошти позивача. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 квітня 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник подала заяву, про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, також в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутності, а також відзиву на позов від неї не надходило. У відповідності до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі не надання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Вивчивши матеріали справи суд визнає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд встановив, що із 17.09.2005 [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , який розірвано 20.09.2010, що підтверджується копією рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 20.09.2010. 11.04.2007 між [PERSON] та [PERSON] (позивачем) було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.04.2007. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2007 №14227290, дана квартира належить на праві приватної власності позивачу. Позивач зазначив, що квартиру придбав за особисті кошти, на підтвердження джерел придбання квартири позивач надав договір №005908 від 11.10.2006 укладений між ним та ПП «Капітолій». Згідно додатку №3 від 05.01.2007 позивачу виплачено (надано в позику) 24999,80 грн.. Відповідно до відповіді ПП «Капітолій» №1 від 02.12.2015, директор даного підприємства повідомив, що зобов`язання перед підприємством у позивача виконанні - у зв`язку із поверненням наданої позики. На підтвердження того, що позивач особисто погасив зазначену позику, ним долучено ряд відповідних квитанцій (в загальній кількості 55 шт.). Зокрема відповідно до даних квитанцій, платежі здійснювались протягом 2011-2015 років, тобто після розірвання шлюбу із відповідачкою. На підтвердження ринкової вартості квартири, представником позивача долучено довідку КП «Бюро технічної інвентаризації» Великоберезнянської селищної ради №33 від 27.02.2026, відповідно до якої на час придбання спірної квартири, вартість такої становила 13915 грн.. Отже, судом встановлено, що спірна квартира придбана на кошти взяті позивачем у позику, взятих у позику коштів було достатньо для придбання квартири, позику позивачем повернуто особисто. Особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника. У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року у справі № 711/23021/18. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на час реєстрації права власності на спірне майно) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не є підставою для набуття права власності, а є лише офіційним визнанням права власності з боку держави, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач за власні кошти купив вказану квартиру. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved