Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат: Розпутенко Роман Андрійович (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в якій вказує, що 29 січня 2011 року між Позивачем [PERSON] , [INFO] (далі Позивач) та [PERSON] , [INFO] (балі Відповідач) було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області про, що зроблений відповідний актовий запис № 6 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . У цьому шлюбі у Позивача та Відповідача народилася спільна дитина: [PERSON] , [INFO] про, що 15 вересня 2011 року зроблений відповідний запис № 12 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] Після досить напружених відносин Відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, оскільки мали спільну неповнолітню дитину. Рішенням судді Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2022 року у справі № 288/1593/22 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з Позивачем за однією адресою: [ADDRESS] . Відповідача у зв?язку з військовою агресією російської федерації протиУкраїни було мобілізований до Лав Збройних Сил України, однак на даний час постійно знаходиться за місцем свого проживання та реєстрації. Спорів щодо місця проживання дитини в учасників до цього часу не було, дитина проживає разом з Позивачем, а також перебуває на її повному утриманні. Питань, стосовно визначення Відповідачу часу і днів для спілкування з дитиною не ініціювалося, перешкод у спілкуванні з дитиною Відповідач не мав і не має до теперішнього часу. Після фактичного припинення шлюбних відносин Відповідач не брав і не бере жодної участі в утриманні спільної дитини, лише інколи декілька разів давав незначні кошти, однак вони були не регулярні та досить незначні. Останніх декілька років Відповідач взагалі не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, попри те, що має реальну можливість надавати таку допомогу, оскільки служить на даний час в Лавах ЗСУ, де повинен отримувати грошові кошти. Протягом всього часу життя дитини Позивач намагається усіма способами належним чином забезпечувати дитину усім необхідним для її нормального росту і розвитку. Проте, це стає дедалі важче реалізовувати без сторонньої допомоги іншого з батьків, оскільки передбачає все більше фінансових витрат. Таким чином, дітям, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Такий рівень Позивач самостійно не може забезпечити, тому батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частки зі свого доходу, оскільки на даний час знаходиться в Лавах ЗСУ, де отримує грошові кошти та має постійний дохід, точний розмір якого Позивачу не відомо. Сума аліментів на утримання дитини, заявлена у позові є обгрунтованою та об?єктивною, зважаючи на встановлений законодавцем мінімальний розмір аліментів. Позивач намагається усіма можливими способами забезпечити нормальні умови для росту і розвитку своєї дитини. Зважаючи на те, що Відповідач не бере жодної участі в утриманні дитини то для Позивача є вкрай складним самостійно забезпечувати дитину усім необхідним. На даний момент забезпечити дитину необхідним одягом (зважаючи на необхідність постійного оновлення гардеробу), збалансованим харчуванням, належним медичним обслуговуванням, тощо. Позивач просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на Утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи без участі, в якому він просить проводити засідання без участі позивача та її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до Судового виклику № 288/80/263965/26 вих. від 26 лютого 2026 року, розміщеного на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, Відповідач [PERSON] був повідомлений про судові засідання. Частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно зі статтями 274-279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 12 вересня 2018 року Виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Відповідно до копії рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2022 року, шлюб, зареєстрований 29 січня 2011 року відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 6, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було розірвано /а.с.13/. Відповідно до копії Акту обстеження матеріально - побутових умов проживання №1 від 13 січня 2026 року, складеного фахівцем центру надання соціальних послуг, проведено за адресою: [ADDRESS] , комісія дійшла висновку, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , в житловому будинку, який є власністю її брата, [PERSON] , без реєстрації, разом з дочкою, [PERSON] /а.с.14/. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно частин 8, 9 статті 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного Кодексу України, вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Пунктами 15, 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за № 3 передбачено, що відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Домовленості про утримання дитини сторони не досягли. Згідно статті 180, частини першої статті 183 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. У відповідності до статті 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи з положень статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частинами 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована поставною Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27 лютого 1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статтей 8, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/06), при вирішенні будь-яких питань щодо дітей першочергова увага повинна приділятися якнайкращим інтересам дитини. Суд наголошує, що «в інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі». У рішенні по справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria) ЄСПЛ підкреслив, що право дитини на отримання утримання від батьків є невід`ємною частиною її права на повагу до приватного і сімейного життя. Суд акцентує, що аліменти за своєю правовою природою є власністю дитини, а батько (мати), з яким проживає дитина, є лише розпорядником цих коштів, спрямованих виключно на потреби дитини. Будь-яке обмеження дитини у належному рівні утримання призведе до порушення її права на гідний розвиток, що є неприпустимим у демократичному суспільстві. Згідно з принципами, викладеними у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine, заява № 39948/06), право дитини на належне виховання та отримання допомоги від батьків є фундаментальним. Обов`язок батьків щодо утримання дитини є безумовним і не залежить від фактичного бажання чи згоди платника аліментів, оскільки право дитини на утримання має превалюючий характер над майновими інтересами батьків. З огляду на викладене суд, визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, враховує те, що відповідач є здоровою, працездатного віку особою та може надавати матеріальну допомогу (доказів неможливості надання такої допомоги до суду надано не було), обов`язок обох батьків утримувати дітей, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини визначеної позивачем, тобто позов підлягає задоволенню. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 35 Постанови Пленуму від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною першою статті 81 Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 89 Цивільного Процесуального Кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved