Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач з 16.11.2007 перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 18.03.2018 у справі №129/340/18 було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двоє дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , на утримання яких з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.01.2019, за рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області у справі №129/166/19. Позивач самостійно виховує дітей, батько яких проживає в іншому населеному пункті та участі в їх вихованні не приймає. Позивач є військовослужбовцем та проходила службу за місцем проживання і мала можливість виховувати неповнолітніх дітей. В подальшому вона була переведена до військової частини, яка дислокується поза межами місця проживання дітей, тому втратила можливість брати безпосередню участь у їх вихованні, а тому останні перебувають під опікою бабусі. Відповідно до абз.5 п.3 ч.12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач має право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами як особа, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Через дані обставини позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 12.02.2026 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено військову частину [NUMBER] . В підготовче засідання позивач та її представник не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява представника позивача (а.с.156), згідно якої він просить розглянути справу у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - представник Служби у справах дітей Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області в підготовче засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява від неї (а.с.81), згідно якої вона просить розглядати справу без участі представника служби, позовну заяву підтримує. Відповідач в підготовче засідання не зявився, в матеріалах справи наявна заява від нього (а.с.133), згідно якої він просить судове засідання провести у його відсутність, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - представник військової частини [NUMBER] в підготовче засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку електронного документу (а.с.168), про причини своєї неявки суд не повідовив. Відповідно до ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд розглядає справу у підготовчому засіданні за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 16.11.2007 до 16.04.2018 перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 16.03.2018 у справі №129/340/18, яке набрало законної сили 16.04.2018 (а.с.118). Згідно копій свідоцтв про народження від 21.03.2008 серія [NUMBER] (а.с.116) та від 11.09.2012 серія [NUMBER] (а.с.117) сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно копії відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої адімінстратором віддіду Гайсинської міської ради 22.08.2025 31591/05-09 (а.с.119), за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . Згідно довідки закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №6 м.Гайсин Гайсинської міської ради від 22.08.2025 3200 (а.с.84) вбачається, що батько [PERSON] , здобувача освіти 7-Б класу, [PERSON] впродовж 2024-2025 років не відвідував навчальний заклад, не спілкувався із вчителями, не відвідував батьківські збори, своїх контактних даних не залишав. Згідно акту обстеження умов проживання № 115 від 09.12.2025 (а.с.83)вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] - мати, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - син., [PERSON] - баба. Житло складається із 3-х кімнат, кухні, коридору, санітарно-гігієнічних приміщень. Умови проживання задовільні. Діти мають окрему кімнату, окремі спальні місця, місця для розвитку та відпочинку. Згідно висновку органу опіки та піклування Гайсинської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей від 16.12.2025 №02.2-08/022-17-2501 (а.с.82) вбачається, що орган опіки та піклування Гайсинської міської ради вважає за доцільне встановити факт самостійного утримання та виховання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] їх матір`ю [PERSON] . При цьому даний орган встанов, що на даний час [PERSON] проходить військову службу поза межами місця проживання дітей, тому втратила можливість брати безпосередню участь у їх вихованні. Діти проживають з бабою [PERSON] . Однак мати дбає про своїх дітей, забезпечує їх всіх необхідним, цікавиться їх навчанням та здоров`ям. Згідно довідки командира військової частини [NUMBER] від 13.11.2025 №7299 (а.с.66) сержант [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 30.03.2025. Згідно копії витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.03.2025 №91 (а.с.120) вбачається, що молодшого сержанта військової служби [PERSON] , призначену наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.03.2025 №609 - РС, на посаду штаб сержанта з категорії відділення персоналу штабу, ВОС- 929723А, яка прибула з військової частини [NUMBER] , [ADDRESS] , з 30.03.2025 зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, вважати такою, що з 30.03.2025 справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків. Представник позивача звернувся до суду із даним позовом з метою звільнення позивача з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст.26 Закону України"«Про військовий обов`язок і військову службу". Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для звільнення з військової служби. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 в справі № 201/5972/22, в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок: "Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду». Посилаючись на висновки вищевказаної постанови Верховного Суду, представник позивача звернувся до суду в порядку позовного провадження, а не окремого. Наразі підхід Верховного Суду щодо вирішення питання про можливість встановлення такого виду факту в окремому провадженні змінився. Так у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №127/3622/24 зроблено висновок про можливість за певних умов встановлення факту самостійного виховання дитини саме в порядку окремого провадження. Зокрема, останній виснував наступне: "В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях". Слід зазначити, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19. Обов`язок суду захистити порушене право у спосіб який передбачений законом визначено у ч.1 ст.5 ЦПК України, відповідно до якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Оскільки згаданих вище нормах йдеться про справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та розгляд справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, то завданням суду, відповідно, є вирішити питання, з яким позивач звернувся до суду. Відмова у позові з пропозицією звернутися до суду із заявою в порядку окремого провадження, враховуючи на останню практику касаційного суду, не відповідає завданням цивільного судочинства, і буде мати надмірний формалізм. За обставин даної справи, суд вважає за можливе розглянути вимогу про встановлення факту саме в порядку позовного провадження. Заявлені позовні вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу - матір`ю, яка самостійно виховує дітей, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що у цій справі склалася життєва ситуація, коли при наявності обох батьків, які не позбавлені батьківських прав щодо дітей, самі діти залишилися без батьківської опіки та піклування. При цьому, батько дітей визнав, що вихованням та утриманням дітей не займається, а мати, у зв`язку з самостійним вихованням дітей, бажає звільнитися з військової служби. В даному випадку факт самостійного виховання та утримання дітей знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення такого факту відповідає якнайкращим інтересам дітей, і узгоджується з державною політикою у сфері охорони дитинства, та не суперечить приписам Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок". Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи норму ч.4 ст.206 ЦПК України, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн ( а.с.102). На підставі викладеного,

Outcome: approved