Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.05.2020 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) підписано заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (первісний кредитор) та отримано на свій рахунок грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. Під час ідентифікації позичальника останній пройшов однозначне встановлення особи. Кредитні кошти за договором № 2398108 від 16.05.2020 перераховані у користування позичальника строком на 360 днів. Кінцеву дату повернення кредиту з процентами Товариство не зазначає у своєму позові, однак наголошує, що права вимоги за відповідним кредитним договором неодноразово відступлені, останній раз на підставі укладеного 23.05.2024 договору Товариства із ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ». Відповідач у справі неодноразово продовжував строк кредитування, проте взяті на себе зобов`язання не виконав належним чином перед первісним кредитором, що є грубим порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого утворилася заборгованість в загальному розмірі 22 960,00 грн., яка є документально підтвердженою. В добровільному порядку відповідач не погашає суму боргу, тому позивач як новий кредитор просить позов задовольнити, стягнувши з відповідача усі понесені судові витрати. Не заперечує проти ухвалення заочного судового рішення за наявності передбачених для цього підстав. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.12.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання 21.01.2026 не відбулося у зв`язку з вступом напередодні до участі в справі представника відповідача [PERSON] , який просив надати йому доступ як користувачу ЄСІТС до матеріалів цивільної справи за допомогою «Електронного кабінету» (а.с.14). Розгляд справи відкладено на 17.02.2026. 22.01.2026 представником відповідача подано до суду письмові пояснення у справі, за змістом яких (а.с.15-22) останній просить суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства. Зазначає, що згідно з наявною у справі копією договору від 16.05.2020 продовження строку кредитування згідно з Розділом 4 цього договору не відбулося і такий факт не підтверджується належними та допустимими доказами. Останній день строку кредитування припав на 15.06.2020, тому здійснені після цієї дати платежі в загальній сумі 10 374,00 грн. згідно з встановленою у законі черговістю мали бути зараховані первісним кредитором у рахунок погашення основної суми (тіла) кредиту, що виключало подальше нарахування процентів за користування кредитними коштами. Відтак, позичальник здійснив таким чином навіть переплату в сумі 3 374,00 грн. на користь первісного кредитора. 26.01.2026 за підписом керівника Товариства до суду надійшли письмові заперечення на додаткові пояснення представника відповідача у справі. Автор цих заперечень наголошує, що відповідно до приписів ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також п.3.2. кредитного договору від 16.05.2020 позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати кредитодавцю проценти до моменту повного погашення заборгованості у разі неповернення кредиту. На переконання Товариства, позичальник [PERSON] неодноразово ініціював через особистий кабінет на вебсайті первісного кредитора у спосіб здійснення сплати процентів продовження строку кредитування. При цьому, у період з 02.10.2020 до 30.12.2020 первісним кредитором нараховано позичальнику проценти за стандартною ставкою відповідно до п.4.2.-4.3. договору. Наданий до матеріалів справи розрахунок заборгованості позичальника є детальним, прозорим і таким, що повністю відповідає умовам кредитного договору (а.с.25-28). Ухвалою суду від 12.02.2026 задоволено клопотання представника Товариства Кондрат Л.Г. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні 17.02.2026 представники сторін підтримали у повному обсязі раніше викладені доводи (заперечення) щодо суті заявленого позову. Протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника Товариства про оголошення перерви в розгляді справи з метою надання позивачу в справі надати докази узгодження первісним кредитором неодноразово ініційованого позичальником, на думку Товариства, продовження строку кредитування. Водночас, представник відповідача категорично заперечував факти наявності продовжень згідно з умовами кредитного договору строку кредитування позичальником [PERSON] , наполягав на відсутності належних, допустимих і достовірних доказів з даного приводу у матеріалах справи. Після виступу представників сторін, які не заперечували щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] , із вступними промовами, а також обміну запитаннями (відповідями) судом оголошено перерву в судовому засіданні до 05.03.2026. Після завершення судового засідання представником відповідача надіслано до суду письмові заперечення, підготовлені згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких останній просить суд врахувати, що спір у відповідній справі є малозначним, заявлені Товариством витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн. є очевидно завищеними та неспівмірними до ціни позову. Сторона відповідача погоджується, що об`єктивна вартість послуг адвоката у цій справі на користь Товариства не перевищує 3 000,00 грн. Водночас, на підтвердження понесених і відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн. представником сторони відповідача надано копії договору про надання правової допомоги від 14.01.2026, Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих) послуг № 1 від 14.01.2026 та платіжної інструкції від 13.02.2026 про фактично здійснену [PERSON] оплату правничої допомоги за договором від 14.01.2026 на суму 4 000,00 грн (а.с.45-47). 03.03.2026 за підписом представника Товариства Сердійчука Я.Я. до суду надійшли письмові пояснення, у яких порушено питання щодо можливості покладення на відповідача у справі повністю або частково усіх судових витрат незалежно від результату судового розгляду з огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони кредитного договору. Автор заперечень, покликаючись на співмірність та розумність витрат Товариства на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн., одночасно вважає таким, що не відповідає тим самим засадам заявлений до розподілу стороною відповідача розмір таких витрат на рівні 4 000,00 грн. В судовому засіданні 05.03.2026 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника Товариства про визнання обов`язковою явки відповідача до суду з метою надання особистих пояснень. За результати розгляду справи судом у присутності представників сторін постановлено рішення із проголошенням його вступної та резолютивної частин. Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи представників сторін, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст.12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст.525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 ст. 207 ЦК України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договір про надання споживчого кредиту № 2398108 від 16.05.2020 шляхом використання надісланого йому кредитодавцем одноразового електронного ідентифікатора A217029. Грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. перераховані за реквізитами зазначеної позичальником банківської платіжної картки. При цьому, сторонами у цій справі не оспорюється факт отримання відповідачем [PERSON] кредитних кошів у вищезазначеній сумі, як і факт укладення кредитного договору з його істотними умовами. Відповідно до 1.4.-1.5. договору строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту вказана в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього кредитного договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору. Процентна ставка фіксована та залежить від фактичного виконання споживачем умов договору і становить: знижена - 0,95 % в день від суми кредиту, яка застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку (пп.1.5.1.).; стандартна - 1,90 % в день від суми кредиту, яка застосовується: - у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.4 договору, якщо споживач не виконав умови, зазначені в пп.1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п.4.1- 4.6 договору; - у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України (пп. 1.5.2.). Суд вважає за необхідне у цьому рішенні насамперед звернути увагу сторін на змісті вищенаведеної норми ЦК України, що має важливе значення під час вирішення цього спору. Абзац 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України встановлює, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У цьому контексті суд знову повертається до аргументів Товариства, які викладені у письмових запереченнях від 26.01.2026 на додаткові пояснення представника відповідача, про те, що буцімто п. 3.2 кредитного договору між сторонами від 16.05.2020 передбачено право кредитодавця нараховувати проценти до моменту повного погашення заборгованості у разі неповернення кредиту в межах, визначених цим договором. Пунктом 3.2 договору передбачено, що до періоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана в Графіку платежів, крім випадку, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у п. 1.4 договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до Розділу 4 договору, де проценти нараховуються і за дату повернення кредиту, вказану в Графіку платежів. У випадку якщо день надання та день повернення кредиту співпадають, нарахування процентів здійснюється за один день. Таким чином, жодних відомостей про можливість кредитодавця нараховувати споживачу (позичальнику) проценти до повного погашення заборгованості у разі не повернення кредиту, п.3.2. кредитного договору не містить, натомість доводи представника Товариства в цій частині є очевидно надуманими. Крім того, суд зазначав, що приписи абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачають сплату процентів за користування позикою (як і кредитом) щомісяця лише у разі відсутності іншої домовленості сторін. Однак відповідна домовленість прямо зазначена в пп. 1.5.2. п. 1.5 кредитного договору, та передбачає можливість кредитодавця нараховувати позичальнику проценти в межах періоду прострочення (про нього йтиметься нижче), але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення цього прострочення. При цьому, кредитний договір не містить строку кредитування тривалістю 360 календарних днів, як знову ж таки помилкового зазначено у позовній заяві Товариства. Продовжуючи виклад істотних умов кредитного договору суд зазначає, що відповідно до п. 4.1.-4.5. цього договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2.-4.5 договору; споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно), може ініціювати продовження строку користування кредитом відповідно до п.4.3. договору; пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем; товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству (кредитодавцю) в особистому кабінеті/зазначені в договорі; у випадку акцептування товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в п.4.3 договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті. Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою. Аналізуючи зміст п.3.2.,4.1.-4.5. кредитного договору суд висновує, що положеннями цього договору чітко визначено умови та порядок можливого виключно зініційованого позичальником продовження 30-ти денного строку кредитування (п.1.4.), яке потребує відповідного підтвердження (згоди) кредитодавця із зазначенням останнім нового строку кредиту. При цьому, дата повернення кредиту, вказана у Графіку платежів, не включається до розрахунку процентів лише в тому разі, якщо не відбулося продовження строку кредитування згідно з правилами, що закріплені у Розділі 4 кредитного договору. Відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1 до кредитного договору) повернення кредиту з всіма нарахованими процентами у межах 30-ти денного строку кредитування встановлено у договорі датою 15.06.2020 (сукупний одноразовий платіж повинен становити 8 995,00 грн). З наявного у справі та дослідженого судом письмового розрахунку первісного кредитора ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» про щоденні нарахування та погашення сум за кредитним договором від 16.05.2020 № 2398108 вбачається, що всупереч умовам договору 15.06.2020 позичальник [PERSON] основну суму (тіло) кредиту не повернув, натомість сплатив на користь кредитодавця лише визначений Графіком платежів розмір процентів у сумі 1 995,00 грн. Розрахунок показує, що за день повернення кредиту (15.06.2020), визначений у Графіку платежів, первісний кредитор процентів позичальнику не нарахував, що повністю спростовує доводи представника Товариства про нібито здійснену позичальником пролонгацію строку кредитування. До того ж, у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів погодження кредитодавцем продовження строку кредитування, наявність якого категорично заперечується представником відповідача у справі. Оскільки після 15.06.2020 строк кредитування не продовжувався, в суду немає потреби надавати подальшу юридичну оцінку фактів сплати з чіткою періодичністю тривалістю 30 календарних днів позичальником [PERSON] процентів у загальному розмірі 10 374,00 грн. (11.07.2020, 06.08.2020, 01.09.2020 - щоразу в сумі 3 458,00 грн.). Відтак, не повернувши до закінчення останнього дня погодженого між сторонами 30-ти денного строку кредитування основну суму (тіло) кредиту на користь ТОВ «АВЕНТУС Україна» позичальник [PERSON] допустив прострочення із виникненням у первісного кредитора на підставі пп.1.5.2. п. 1.5. права нарахування процентів за стандартною ставкою у межах періоду прострочення, але не більше 90 днів з моменту виникнення такого прострочення, що не враховано у письмових поясненнях представника відповідача у цій справі (відповідний 90-та денний строк закінчувався 13.09.2020). Отож нарахування позичальнику процентів у сумі 11 970,00 грн. (7 000х0,0190=133,00х90) після закінчення строку кредитування за наявності прострочення зі сторони позичальника в частині повернення основної суми (тіла) кредиту суд вважає правомірним. Крім того, сплачених [PERSON] процентів у період з 11.07.2020 до 01.09.2020 в загальному розмірі 10 374,00 грн. було недостатньо навіть для покриття нарахованих сум процентів первісним кредитором. Суд також зазначає, що згідно з вимогами п. 6.3. кредитного договору від 16.05.2020 споживач здійснює платежі за договором у такій черговості: у першу чергу здійснюються платежі з повернення простроченої суми кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. Якщо коштів, що направляються для погашення заборгованості, передбаченої даною чергою, недостатньо для її повного погашення, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: - прострочені зобов`язання по процентам; - прострочені зобов`язання по кредиту; у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом. Якщо коштів, що направляються для погашення заборгованості передбаченої даною чергою, недостатньо для її повного погашення, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: - строкові зобов`язання по процентам; - строкові зобов`язання по кредиту; у третю чергу здійснюється сплата інших платежів за договором. Враховуючи наведене, сплачені [PERSON] проценти після закінчення строку кредитування необхідно зарахувати у повному обсязі в рахунок погашення заборгованості за простроченими процентами (11 970,00-10 374,00=1 596,00 грн.). Загальна сума боргу [PERSON] перед ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» становитиме 8 596,00 грн. (7 000,00+1 596,00), тому на стягнення зазначеної суми боргу з відповідача має право Товариство як новий кредитор, правомірність відступлення прав вимоги якому за кредитним договором від 16.05.2020 № 2398108 презюмується згідно з вимогами ст. 204 ЦК України. У цій справі суд додатково зазначає, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, а регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. У частині третій ст. 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя ст. 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Вказане не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. У такому разі, проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, який є обов`язковим до застосування. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому при стягненні заявленої Товариством заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в т.ч. графіком платежів. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України своєму рішенні (справа №1-12/2013) від 11.07.2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання недійсними умов кредитного договору як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проаналізовані та досліджені судом умови кредитного договору, паспорту споживчого кредиту є чіткими та зрозумілими. Підписуючи кредитний договір від 16.05.2020 первісний кредитор розраховував на отримання від позичальника у вигляді правомірної сплати процентів в разі неповернення останнім основної суми (тіла) кредиту та процентів до закінчення останнього дня, вказаного у Графіку платежів. При цьому, нараховані [PERSON] проценти в межах 90-та денного строку не є відповідальністю позичальника попри використання у останньому абзаці пп.1.5.2. п.1.5. кредитного договору словосполучень «виникнення прострочення», «період прострочення». Відповідачем у справі умови кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого виникла заборгованість, що дає суду підстави для часткового задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь Товариства підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 906,70 грн або 37,43% від ціни позову. Частиною 2 вказаної ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. У постанові від 28.09.2023 у справі № 686/13892/19 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. Товариством надано суду договір про надання правової допомоги з додатками, в яких деталізовано кожен вид виконаних робіт та наданих послуг. При цьому, за результатами розгляду справи Товариство не може претендувати на компенсацію за рахунок відповідача більше 4 865,90 грн. витрат на правничу допомогу (13 000,00х0,3743). Такі ж докази надано й стороною відповідача, проте заявлений розмір понесених [PERSON] витрат на правничу домомогу становить 4 000,00 грн. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат Товариством на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу також до 4000,00 грн., оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони. У свою чергу з Товариства на користь [PERSON] необхідно стягнути 1 497,52 грн. на правничу допомогу (4 000,00х0,3743). Провівши залік вищенаведених витрат за результатами розгляду справи, суд вважає, що з відповідача на користь Товариства необхідно стягнути 2 502,48 грн. витрат на професійну правничу допомогу (4 000,00 1 497,52).

Outcome: partial