Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 13.08.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір № 1692187 про надання споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаним у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за яким відповідач отримав кредит у розмірі 27500,00 грн., строком на 360 днів, з процентною ставкою 1,5 % в день. 29.01.2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-03/25, за умовами якого до товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаним вище договором. Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим, станом на 08.09.2025 року, у нього утворилася заборгованість в сумі 110962,50 грн., з яких 27500,00 грн. заборгованість по тілу, 69712,50 грн. заборгованість по відсотках, 13750,00 грн. пеня, яку позивач просив суд стягнути з відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але у позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, на підставі ухвали суду, справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, та позивач проти такого вирішення справи заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 13.08.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір № 1692187 про надання споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаним у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за яким відповідач отримав кредит у розмірі 27500,00 грн. (п. 1.2 Договору), строком на 360 днів (п. 1.3 Договору), з процентною ставкою 1,5 % в день (п. 1.5 Договору), шляхом перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № [NUMBER] . Вказаний кредитний договір, разом із паспортом споживчого кредиту та таблицею обчислення загальної вартості кредиту (додаток № 1 до Договору), підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому факт перерахування кредитних коштів за Договором підтверджено листом товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек» від 30.01.2025 року, щодо успішного перерахування коштів на суму 27500,00 грн. на платіжну картку [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем та здійсненого первісним кредитором, станом на 29.01.2025 року, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором складає 110962,50 грн., з яких 27500,00 грн. заборгованість по тілу, 69712,50 грн. заборгованість по відсотках, 13750,00 грн. пеня. 29.01.2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-03/25, за умовами якого до товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаним вище договором. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-03/25 від 29.01.2025 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] за Договором № 1692187 від 13.08.2024 року (номер в реєстрі 2813). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону є оригіналом такого документа. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір позики № 1692187 від 13.08.2024 року було укладено у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. На підставі зазначеного,

Outcome: partial