Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

25 грудня 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову позивач вказує, що в жовтні 2006 року він зі своєю сім`єю приїхав у с. Соболівка на роботу. За усним розпорядженням сільського голови Соболівської сільської ради вони вселилися в будинок по [ADDRESS] , де проживають до цього часу. Згодом позивач знайшов в будинку технічний паспорт, з якого дізнався, що право власності на вказаний будинок 12.12.2005 року зареєстровано за [PERSON] , яка є громадянкою росії і проживає за адресою: [ADDRESS] автономний округ Юрга. Між позивачем та власником будинку не було укладено жодних договорів та не були підписані будь-які правовстановлюючі документи, що давали б законні підстави для володіння та користування житловим будинком. Намагаючись знайти власника будинку, позивач звернувся до сільського голови, який повідомив про те, що [PERSON] в усній формі відмовилася від будинку, приїздити в село не збирається та ніколи не претендуватиме на будинок. Оформлення права власності на вищеназваний житловий будинок в установленому законом порядку у досудовому порядку є неможливим, через відсутність власника. Враховуючи, що він відкрито, безперервно володіє та користуються житловим будинком за адресою [ADDRESS] , власник будинку проживає в рф, тому він має право на визнання за ним права власності на зазначений будинок за набувальною давністю. Дана обставина спонукала позивача звернутися до суду з указаним позовом. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання та судове засідання з розгляду справи по суті сторони не з`явилися, про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином, подали до суду письмові заяви, у яких просять проводити судове засідання у їх відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказав про підтримання позовних вимог, просив задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Соболівської сільської ради у заяві просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2006 році, приїхавши до с. Соболівка, [PERSON] із родиною заселилися в будинок по [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок від 06.12.2005 року, що за адресою: [ADDRESS] , він належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] ( а.с. 9-14). Згідно рішення Соболівської сільської ради № 9 від 20.11.2015 року вул. Котовського перейменовано на вул. Зарічна (а.с. 22). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 24.06.2025 року, [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2003 року народження, проживають з 2006 року в будинку по [ADDRESS] та зареєстровані з 2016 року по теперішній час (а.с. 18). Згідно копії паспорта громадянина України [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 7-8). Відповідно до квитанцій за січень та грудень 2021 року, за лютий та березень 2025 року [PERSON] сплачує за послуги газопостачання по [ADDRESS] (а.с. 23-24). Відповідно до частин 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України. З аналізу цієї норми вбачається, що для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно довести одночасну наявність таких ознак: - заволодіння майном було добросовісним; - особа, яка добросовісно заволоділа майном, продовжує ним відкрито володіти; - особа, яка добросовісно заволоділа майном, протягом усього строку володіє ним безперервно; - строк володіння: десять років для нерухомого майна. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Позивач вважає добросовісним заволодінням вселення його у спірний будинок з відома селищної ради, а також вважає, що проживання власника в рф і його безперервне з 2006 року проживання у будинку за умови відсутності вимоги про виселення дає підстави для визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю в судовому порядку. Позивач вважає, що він заволодів будинком [PERSON] добросовісно. Однак таке трактування позивачем добросовісності заволодіння майном в розумінні норми статті 344 Цивільного кодексу України, яка регулює набуття права власності за набувальною давністю, є помилковим. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №318/1274/18 (пункти 51- 55). Саме наведені правові висновки Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України враховує суд, застосовуючи до спірних правовідносин норми статті 344 Цивільного кодексу України. Оскільки судом встановлено, що заволодіння позивачем спірним будинком не відповідало ознаці добросовісності заволодіння в розумінні норм статті 344 Цивільного кодексу України, то відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю. Позивачем не надано суду доказів про втрату попереднім власником права на нерухоме майно, про відсутність у неї спадкоємців, яі в будь-який момент можуть заявити вимоги на спірний об`єкт нерухомості. Надані позивачем квитанції про сплату газопостачання за 2021 рік та за 2025 рік і замовлений ним звіт про оцінку майна не свідчать про наявність підстав для визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Крім того, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17, від 22.05.2018 у справі №922/1574/17, від 09.07.2019 у справі № 920/999/16). Позивач, знаючи, хто являється власником будинку та де вона проживає, не заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача власника домоволодіння [PERSON] , зазначивши, що вона постійно проживає в рф та зв`язатися з нею не вдалося. За встановлених судом обставин заволодіння [PERSON] житловим будинком не можна вважати добросовісним в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України. За відсутності ознаки добросовісності заволодіння подальше відкрите і безперервне володіння не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Самого лише факту визнання позову відповідачем у даній справі недостатньо для прийняття рішення на користь позивача, оскільки таке визнання не може суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб. Тож суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Водночас, суд зауважує, що позивач не позбавлений права вжити заходів для урегулювання безпосередньо з власником будинку або його правонаступником питання оформлення його прав на житловий будинок відповідно до вимог законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то витрати з оплати судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed