Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором б/н від 15 січня 2025 року в сумі 52309 гривень 56 копійок, з яких: 41400 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 10909 гривень 56 копійок - заборгованість за простроченими відсотками. Свої вимоги мотивує тим, що 15 січня 2025 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг й підписав у системі самообслуговування Приват24 за допомогою ОТР пароля Паспорт кредиту і Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, погодивши отримання кредиту на таких умовах: тип кредиту та розмір кредитного ліміту - відновлювальна кредитна лінія до 200000 гривень; тип кредитної карти - «Універсальна»; строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією; кількість та розмір платежів - сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту; розмір мінімального обов`язкового платежу - 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 гривень щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 гривень щомісячно у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення; проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60%. У цей же день відповідач отримав кредитну картку № [NUMBER] , зі строком дії до 01/29, тип - «Універсальна». Крім того, цього ж дня відповідач скористався кредитним лімітом, по карті було проведено дві транзакції з переказу коштів на суму 20000 гривень кожна, однак обов`язки щодо повернення заборгованості за кредитом та відсотками не виконав, посилаючись на спірність кредитної операції та вчинення шахрайських дій невідомими особами. В процесі підготовки позовної заяви було проведено перевірку та встановлено, що вхід у додаток Приват24 (авторизація) здійснювався з типового для клієнта пристрою Redmi 8A/Xiaomi Android, 10, інформація, яка б свідчила про те, що у період здійснення переказів коштів відбувся несакціонований вхід в додаток клієнта не отримано, натомість встановлено, що операції було здійснено безпосередньо відповідачем або ним під впливом інших осіб шляхом надання віддаленого доступу до власного девайсу та завантаження додатку «Dopomoga 24», а втрата коштів відбулась через власну недбалість та власні дії відповідача. Ухвалою суду від 12 січня 2026 року було відкрито провадження у цій цивільній справи та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 24 лютого 2025 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов, у якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 15 січня 2025 року відповідач особисто звернувся до відділення банку з приводу несанкціонованого списання грошових коштів з його рахунку, здійснення блокування рахунку та проведення службового розслідування. Також відповідач звернувся до поліції з приводу вчинення щодо нього шахрайських дій, про що 16 січня 2025 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №1202506050000025 про кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 190 КК України, та останнього визнано потерпілим у кримінальному провадженні. 16 квітня 2025 року відповідач звернувся з письмовою заявою до відповідача, в якій, окрім повідомлення про вчинення щодо нього шахрайства, просив анулювати заборгованість, у чому йому було відмовлено письмовим листом. Вказані дії свідчать про відсутність у відповідача волевиявлення на зняття коштів з рахунку. Також зазначив, що позивачем не надано суду доказів про те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, а тому не повинен нести відповідальність за такі операції. За відсутності відповідних доказів сумніви та припущення мають тлумачитись на користь відповідача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, оскільки правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позовній заяві, та зазначила, що відповідач звернувся до банку з письмовою заявою з приводу з`ясування законності списання коштів та проведення службового розслідування. Служба безпеки банку встановила, що вхід до додатку «Приват24» здійснювався з аутентифікацією та введенням пароля. Також зазначила, що 15 січня 2025 року о 13 годині 16 хвилин при проведенні платежів по рахунку відповідача на 50000 та 100000 гривень, банк здійснив телефонний дзвінок останньому для підтвердження платежів. В ході розмови відповідач повідомив, що він завантажив додаток на свій гаджет, чим надав віддалений доступ. Згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг якщо клієнт надає доступ до облікових даних пристрою, фінансовий номер телефону, то відповідальність за всі операції несе клієнт. Операції були здійснені, оскільки відповідач належним чином не зберіг облікові дані, сприяв своїми діями доступу третім особам до його девайсу та додатку, тому відповідач має повернути заборгованість по кредиту. Також представник відповідача заперечувала щодо відзиву на позов, поданого представником відповідача. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнав та пояснив, що тривалий час є клієнтом позивача та отримує пенсійні виплати на картковий рахунок, відкритий у банку. 15 січня 2025 року в обідній час йому на мобільний телефон зателефонувала невідома особа, яка представилась працівником «Приватбанку» та запропонувала отримати грошову допомогу, як особі, яка отримує маленьку пенсію. Оскільки на той момент він перебував у дуже поганому фізичному стані після дорожньо-транспортної пригоди, в якій отримав численні тяжкі фізичні ушкодження, а також через те, що не розуміється в сучасних технологіях, він передав слухавку своєму дванадцятирічному сину, який продовжив спілкування та в послідуючому повідомив йому, що за пропозицією невідомої особи встановив на мобільний телефон якийсь додаток. Після встановлення додатку невідома особа повідомляла сину, що треба робити в мобільному телефоні, а потім сказала чекати надходження допомоги, але гроші не надійшли. Грошові кошти від відповідача в кредит він не отримував, будь-яких документів особисто не оформлював, не підписував та не передавав персональні дані. Від його імені невідомі особи в он-лайн режимі вчинили шахрайські дії та отримали кошти. У той же день, дізнавшись)про зняття з його рахунку коштів, він в усному порядку особисто звернувся до відділення банку в м.Овруч Житомирської області та в електронній формі подав заяву до кіберполіції про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. На підставі його заяви було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по факту вчинення щодо нього шахрайських дій, наразі винних осіб не встановлено, тривають слідчі та розшукові дії. Вважає, що банком були порушені правила надання банківських послуг, оскільки банком не було вжито достатніх заходів для запобігання вчиненню шахрайських дій, а працівники банку мали обмежити списання грошових коштів з його рахунку через його підозрілість, з огляду на те, що здійснювалось протягом однієї хвилини двічі на значні суми грошей. Також зазначив, що він є особою з інвалідністю 2 групи, оскільки під час дорожньо-транспортної пригоди отримав важкі травми голови, через що має погане самопочуття, нестабільний психічний стан, постійно вживає сильнодіючі ліки та часто погано усвідомлює свої дії. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов. Зазначив, що відповідач не передавав третім особам паролі, номери рахунків, не мав умислу на заволодіння коштами та вчинення неправомірних дій, натомість самостійно повідомив про вчинені щодо нього шахрайські дії банк та поліцію. Просив визнати недопустимим аудіозапис, доданий позивачем до позовної заяви, оскільки не доведено його походження, а також не брати до уваги пояснення неповнолітнього сина відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 15 січня 2025 року у системі самообслуговування «Приват24» за допомогою ОТР - пароля від імені відповідача було підписано Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та Паспорт кредиту, на ім`я відповідача видано кредитну картку № [NUMBER] , з терміном дії - 01/29, тип - «Універсальна», та встановлено кредитний ліміт 75000 гривень. У заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг було узгоджено умови кредитування. Зокрема, було встановлено умови щодо типу кредитної карти - Універсальна, кредитного ліміту з максимальним розміром 200000 гривень, строку кредитування - 12 місяців з пролонгацією, процентної ставки за кредитом - фіксованої, та такої, що становить 42% відсотки річних, порядку повернення кредиту - щомісячно шляхом внесення грошових коштів у готівковій або безготівковій формі в розмірі мінімального обов`язкового платежу у строк не пізніше останнього календарного дня місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредиту, у розмірі 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 гривень, або 10% від заборгованості, але не менше 100 гривень у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення. Зазначені обставини підтверджуються копіями Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, Паспорт кредиту, довідками позивача №0000004759534270, №00000047595533385 від 18 вересня 2025 року (а.с. 47,48), випискою за договором за період з 15 січня 2025 року по 18 вересня 2025 року (а.с. 49). Відповідно до виписки за договором 15 січня 2025 року (а.с. 50) по картці № [NUMBER] було здійснено такі дві операції: о 12:51:54 сума вал.карти - 20700, сума вал.авт. - 20000, комісія - 700, код авторизації - 907007, термінал №3000039, опис транзакції -NPCASE003, KYIV; о 12:53:58, сума вал.карти - 20700, сума вал.авт. - 20000, комісія - 700, код авторизації - 235011, термінал №3000039, опис транзакції -NPCASE003, KYIV. З виписки про текстові повідомлення в SMS (а.с. 65) слідує, що 15 січня 2025 року о 12:28:33 для підтвердження відкриття віртуальної кредитної картки на фінансовий номер телефону відповідача [NUMBER] надходило SMS-повідомлення. Згідно даних про текстові повідомлення на переказ коштів (а.с.51) 15 січня 2025 року на підтвердження зазначених вище платежів направлялись повідомлення про їх підтвердження, а саме: 12:50:38 PIDTVTRDIT SPYSANNIA 20000.00 UAH Z VASHOI KARTKY 4*26. NIKOMY NE PEREDAVAITE TSEY PAROL: 696573. 12:53:18 PIDTVTRDIT SPYSANNIA 20000.00 UAH Z VASHOI KARTKY 4*26. NIKOMY NE PEREDAVAITE TSEY PAROL: 840946. Перекази коштів з карти № [NUMBER] здійснювалися з використанням технології 3D-Secure (Pos condition - 82) на карту № [NUMBER] (емітент NOVAPAY LCC), що відображено у підтвердженні 3D-Secure (а.с. 52). Операції щодо оформлення кредиту та переказу коштів здійснювалися у додатку «Приват24» на пристрої відповідача Redmi 8A/Xiaomi Android, 10 (imei [NUMBER]), про що свідчить виписка про логи входу у Приват24 (а.с.66). 16 квітня 2025 року [PERSON] звернувся до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з письмовою заявою з приводу несанкціонованого списання грошових коштів, що відбулося 15 січня 2025 року з кредитної картки, відкритої на його ім`я, у якій вказав, що не здійснював жодних грошових операцій і просив провести службове розслідування щодо порушеного ним питання (а.с. 67). У листі №20.1.0.0.0/7 - 250416/86578 від 16 квітня 2025 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» у відповідь на звернення відповідача зазначило про те, що операції по списанню 15 січня 2025 року кошті з картки № [NUMBER] було проведено коректно та вказало на відсутність підстав для оскарження фінансових операцій. За заявою [PERSON] від 15 січня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 січня 2025 року було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження 12025060500000025: 15 січня 2025 року близько 12 години 15 хвилин на мобільний номер телефону [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] , жителю [ADDRESS] , зателефонувала невстановлена особа з номеру [NUMBER] , яка представившись працівником Приватбанку, отримала доступ до банківських рахунків клієнта АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , IBAN [NUMBER] та IBAN [NUMBER] , звідки у послідуючому списала грошові кошти у сумі 71047 гривень, чим заподіяла матеріальний збиток, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 квітня 2025 року (а.с. 68). З розрахунку позивача (а.с.53) вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором №SAMDNWFC 000120633859 станом на 26 листопада 2025 року становить 52309 гривень 56 копійок, з яких: 41400 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10909 гривень 56 копійок - заборгованість за простроченими відсотками. Оцінюючи правомірність вимог позивача, суд зважає на таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У статті 634 цього Кодексу визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги до відповідача за кредитним договором, посилається, зокрема, на те, що останній звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, підписав Паспорт кредиту і Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також те, що невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті банку в мережі Інтернет, які були підписані відповідачем 15 січня 2025 року. Згідно з пунктом 8 Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг підписанням цієї Заяви клієнт приєднується до одного розділу та ряду підрозділів Умов та правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», що розміщені на офіційному сайті банку в мережі Інтернет, в редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять змішаній договір: договір банківського рахунка, споживчого кредиту та обслуговуванням платіжного інструменту та Генеральний кредитний договір в частині надання споживчих кредитів. Проте, позивачем не надано підписаних відповідачем Умов і правил обслуговування фізичних осіб, хоча вони повинні містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Також відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання відповідачем у електронному вигляді Умов та правил надання банківських послуг. Отже, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), суд вважає, що посилання позивача на цей письмовий доказ, як на обґрунтування своїх вимог про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, є безпідставним. Відповідно до частини першою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Статтею статті 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За правилами статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 11 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В судовому засіданні було встановлено, що 15 січня 2025 року о 13:16:54 працівник акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» здійснив телефонний дзвінок відповідачу для підтвердження операцій на 50000 та 100000 гривень, під час телефонної розмови відповідач повідомив працівнику про вчинення щодо нього шахрайських дій та обставини їх вчинення. Вказані обставини підтверджуються аудіозаписом розмови на сервісі Voice Record System 15 січня 2025 року, дослідженим під час судового засідання. Зміст аудіозапису узгоджується з твердженнями відповідача про те, що йому зателефонувала невідома особа, яка представилась працівником «Приватбанку», запропонувала фінансову допомогу, для отримання якої потрібно на телефон встановити додаток. Відповідач не був обізнаний, як це зробити, та передав телефон для подальшої розмови дванадцятирічному сину, який встановив додаток та невідома особа розказала, куди натиснути сину і він все зробив (якась демонстрація екрану). Втім, зазначене не свідчить про безпосереднє розголошення відповідачем персонального ідентифікаційного номера чи іншої інформації, яка дала змогу ініціювати та здійснити платіжні операції, зокрема, ініціювати укладення договору про надання банківських послуг, підписати Паспорт кредиту і Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, збільшувати кредитний ліміт та знімати кредитні кошти. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що після зазначеної вище телефонної розмови він невідкладно поїхав до відділення банку, що знаходиться в іншому населеному пункті, де потрапив на усний прийом до працівника банку, а після відвідування банку також подав в електронному вигляді заяву про вчинення злочину до кіберполіції. Зазначені твердження позивача не заперечуються представником позивача та підтверджуються показаннями свідка [PERSON] , який протягом тривалого часу перебуває у дружніх відносинах з відповідачем, та в судовому засіданні показав, що у 2025 році, точної дати не пам`ятає, [PERSON] повідомив йому, що його обікрали, оформили кредити та зняли кошти з банківської картки, і цього ж дня вони разом поїхали в м.Овруч у відділення «Приватбанку» з метою з`ясування обставин зняття коштів. Також в цей день він допомагав відповідачу подати в електронному вигляді заяву до кіберполіції про вчинення кримінального правопорушення, на наступний день до нього та відповідача приїзжали поліцейські та відбирали у них пояснення. Допомагав відповідачу змінити фінансовий номер у додатку «Приват24» та подивитись у додатку інформацію щодо зняття кредитних коштів. Отже, з огляду на зазначене, суд дійшов переконання, що відповідач протягом короткого терміну часу, з моменту виявлення ним несанкціонованого перерахування коштів оперативно вжив усіх доступних йому заходів для доведення його непричетності до здійснення несанкціонованих ним дій з перерахунку коштів. Представник відповідача просив визнати недопустимим аудіозапис розмови 15 січня 2025 року о 13:16:54 працівника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з відповідачем [PERSON] , доданий позивачем до позовної заяви, у зв`язку з тим, що не доведено його походження. Обмірковуючи зміст вказаного клопотання, суд зважає на таке. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні відповідач визнав факт його розмови 15 січня 2025 року о 13:16:54 з працівником акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» й підтвердив обставини та зміст цієї розмови. З огляду на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що наданий позивачем аудіозапис розмови одержано з порушенням порядку, встановленого законом, а також те що, суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цієї обставини відповідачем, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні відповідного клопотання представника відповідача. Щодо висловлювань представника відповідача, який просив не брати до уваги пояснення неповнолітнього сина відповідача, суд зауважує, що у матеріалах цивільної справ не міститься письмових пояснень такої особи й пояснення такої особи не заслуховувались судом, й вважає їх недоречними. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Заразом суд враховує рішення Європейського суду з прав людини, який у справі Gherardi Martiri v. San Marino (пункт 103 рішення) у черговий раз постановив, що стаття 1 Протоколу № 1 також встановлює деякі позитивні зобов`язання (див. Kotov v. Russia [GC], № 54522/00 , § 109 та 111, 3 квітня 2012 року). За певних обставин стаття 1 Протоколу № 1 може вимагати «заходів, необхідних для захисту права власності..., навіть у справах, що стосуються судових процесів між фізичними особами або компаніями» (див. Sovtransavto Holding v. Ukraine, № 48553/99, §96, ECHR 2002-VII, та Antonopoulo v. Greece (рішення), № 46505/19 , § 55, 19 січня 2021 року). Згідно з пунктом 105 цього рішення, у випадку, коли втручання у право на мирне користування майном здійснюється приватною особою, для держави виникає позитивний обов`язок забезпечити у своїй національній правовій системі достатній захист прав власності законом та надання належних засобів правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може домагатися захисту своїх прав, зокрема, де це доречно, вимагаючи відшкодування збитків за будь-які понесені збитки (див. Blumberga, згадане вище, §67; Dabic проти Хорватії, №49001/14, §52, 18 березня 2021 року; та Sarac та інші проти Туреччини, №23189/09, §77, 30 березня 2021 року). З цього випливає, що заходи, які держава може бути зобов`язана вжити в такому контексті, можуть бути превентивними або коригувальними (див. Kotov, згадане вище, §113, та Kursun проти Туреччини, № 22677/10, §114, 30 жовтня 2018 року). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного й враховуючи те, що у правовідносинах, що склалилсь між сторонами, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також те, що надані банком докази не підтверджують, що позивачем було вжито достатньо превентивних заходів для унеможливлення шахрайських операцій всупереч волевиявленню клієнта, а також доказів, які можуть достовірно підтверджувати ту обставину, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд виходить з відсутності вини відповідача у здійсненні платіжних операцій грошових коштів, та вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Позивач сплатив судовий збір в сумі 2662 гривні 40 копійок, в порядку статті 141 ЦПК України вказані судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed