Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

12.04.2023 позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості у вигляді 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 268 557,78 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09.07.2008 між АТ АБ «Укразгазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 242-08/П-3, згідно якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 68 000,00 дол.США на строк до 08.07.2038. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед Банком за Кредитним договором було укладено Договір поруки № б/н від 26.06.2007 з [PERSON] , згідно якого Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором у тому ж об`ємі, що і позичальник за спалту кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20.04.2012 у справі № 22-ц/1590/1115/2012 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» в особі Одеської філії АБ «Украгазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 597 608,82 грн, пеню в сумі 12 992,07 грн та судові витрати. Посилаючись на те, що рішення Апеляційного суду Одеської області від 20.04.2012 у справі № 22-ц/1590/1115/2012 відповідачами до цього часу не виконано, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період за 12.03.2017 по 23.02.2022 у загальному розмірі 268 557,78 грн, яка складається з 74 915,51 грн 3 % річних за користування грошовими коштами та 193 642,27 грн інфляційні втрати за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором. 10.05.2023 ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області справу передано для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. 22.06.2023 ухвалою головуючого судді Чернявської Л.М. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.03.2024 від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позову заяву, у якому він просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Зокрема представник [PERSON] у своєму відзиві зазначає, що 3 % річних та інфляційні втрати нараховані Позивачем на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов?язань [PERSON] по кредитному договору було змінено, а строк пред?явлення до виконання виконавчого документа № 2-1607/11 виданого 03.09.2013 Приморським районним судом м. Одеси закінчився щонайраньше у 2019 році, в свою чергу Позивач до органів державної виконавчої служби, приватних виконавців з 2016 року жодного разу не звертався, хоча знав про перебіг строків для пред`явлення виконавчих документів до виконання. Позивач маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, а відтак втратив своє право вимоги на примусове виконання Відповідачем своїх зобов?язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред?явлення до виконання рішення суду), вважає, що зобов?язання Відповідача є задавненим, в зв?язку з чим набуло характеру натурального зобов?язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3 % річних та інфляційні втрати були нараховані Позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов?язанні, в зв?язку з чим суд повинен відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Відповіді на відзив на позовну заяву від сторони Позивача до суду не надходило. В свою чергу представник Позивача надав письмові пояснення по справі, у яких зазначив про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На виконання розпорядження № 956/25 керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шараг А.О. від 28.05.2025, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 179/736/23 передано для розгляду головуючому судді Павлик І.А. 13.06.2025 ухвалою головуючого судді Павлик І.А. справу прийнято до свого провадження. 29.09.2025 від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечують, у задоволенні позову просять відмовити. 09.12.2025 сторони в судове засідання не з`явились. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. У даній справі, сторони про призначене на 09 грудня 2025 року судове засідання були повідомлені в установленому законом порядку, проте в засідання не з`явились, а тому викликати їх на 09 березня 2026 року не було потреби це дата складення повного судового рішення. Зазначена позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21). У зв`язку з застосуванням тривалих аварійних відключень світла, перебування судді з 29.12.2025 по 16.01.2026 у відпустці та на лікарняному, датою складання судового рішення є 09.03.2026. Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09.07.2008 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (далі за текстом Банк) та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 242-08/П-3, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 68 000,00 дол. США на строк з 09.07.2008 до 08.07.2038, позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно з умовами кредитного договору. 09.02.2008 для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «АБ «Укргазбанк» було укладено Договір поруки № б/н за кредитним договором № 242-08/П-3. 09.03.2011 Приморський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення у справі № 2-1607/11 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Одеської філії АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позов був задоволений частково. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Одеської філії АБ «УКРГАЗБАНК» грошові кошти в сумі 74 834 дол. США 87 центів та 12 987 гривень 86 копійок. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Одеської філії АБ «УКРГАЗБАНК» сплачений судовий збір в сумі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. 03.06.2011 [PERSON] була подана заява про перегляд заочного рішення від 09.03.2011 у справі № 2-1607/11 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Одеської філії АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, яка ухвалою суду від 22.08.2011 залишена без задоволення. 20.04.2012 Апеляційний суд Одеської області апеляційну скаргу [PERSON] задовольнив частково. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ АБ «Укргазбанк» в Особі Одеської філії АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено частково. Суд стягнув солідарно з [PERSON] і [PERSON] користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в Особі Одеської філії АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 597 608,82 грн та пеню в сумі 12 992,07 грн, а також 1 700,00 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що внаслідок невиконання відповідачами рішення Апеляційного суду Одеської області від 20.04.2012 у справі № 22-ц/1590/1115/2012, у нього відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України виникло право на стягнення з відповідачів 3 % річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в сумі 74 915,51 грн та інфляційних втрат за період 12.03.2017 по 23.02.2022 в сумі 193 642,27 грн, нарахованих на суму основного боргу 597 608,82 грн, що разом складає 268 557,78 грн. В свою чергу, з наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву та доданих до нього доказів вбачається, що згідно відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУ МЮ (м. Одеса) від 13.01.2021 № 10.04.197, в першому Приморському ВДВС Одеського міського управління юстиції у період з 30.08.2016 до 23.12.2016 перебувало виконавче провадження № 52050655 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1607/11 Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» грошових коштів у розмірі 610 600,89 грн. 24.12.2021 ПАТ АБ «Украгазбанк» подало заяву про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1607/11 та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 18.04.2022 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1607/11 суд задовольнив заяву ПАТ АБ «Украгазбанк» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видано дублікат виконавчого листа виданого 03.09.2013 Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» грошових коштів. 26.12.2022 постановою Одеського апеляційного суду у справі № 2-1607/11 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 скасовано, у задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18). Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [частина перша статті 530 ЦК України]. У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК Українив разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18). У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його. У постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатись натуральним навіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вказала, що відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній з яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22). Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22). Як уже зазначалося вище, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. За установлених судом обставин розмір заборгованості встановлений судовим рішенням у справі № 22-ц/1590/1115/2012 (рішення Апеляційного суду Одеської області від 20.04.2012), яке набрало законної сили та яким, зокрема, стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором (за тілом кредиту та процентами) у розмірі 597 608,82 грн, і саме на цю суму банк, згідно з позовною заявою нарахував три проценти річних та інфляійні втрати за частиною другою статті 625 ЦК України за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року. 11.05.2012 був виданий виконавчий лист зі строком пред`явлення його виконання до 20 квітня 2013 року. 04.06.2013 головним державним виконавцем другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1607/11, виданого 11.05.2012 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» грошової суми у розмірі 612 420,89 грн. 03.01.2013 виконавчою службою було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 24.12.2021 ПАТ АБ «Украгазбанк» подало заяву про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1607/11 та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 18.04.2022 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1607/11 суд задовольнив заяву ПАТ АБ «Украгазбанк» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видано дублікат виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» грошових коштів. Проте, 26.12.2022 постановою Одеського апеляційного суду у справі № 2-1607/11 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 скасовано, у задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено. Вказане судове рішення (про відмову в поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмову у видачі його дубліката) засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. Тобто у такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦКУкраїни. Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. Таким чином, у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 754/511/23. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed