Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 02.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3756704, відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу фінансовий кредит в розмірі 7 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору, в зв`язку з чим за відповідачем обслуговується заборгованість за кредитним договором, що включає суму кредиту, відсотки, комісію. 04.01.2022 року між ТОВ «Інкасо фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір №3277114911-174274 відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу фінансовий кредит в розмірі 1 500,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору, в зв`язку з чим за відповідачем обслуговується заборгованість за кредитним договором, що включає суму кредиту, відсотки. 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 26-07/2024, за яким права вимоги за кредитним договором № 3756704 року від 02.01.2022 року відступлено позивачу. Заборгованість відповідача становить 23 905 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 7000,00 грн.; заборгованість за процентами 15 575 грн., по комісії 1330,00 грн. 07.03.2023 року між ТОВ «Інкасо фінанс» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір про відступлення прав вимоги № 07/03/2023, за яким права вимоги за кредитним договором №3277114911-174274 від 04.01.2022 року відступлено останньому. 18.02.2025 року між ТОВ «Факторинг партнерс» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір про відступлення прав вимоги № 18-02/25, за яким права вимоги за кредитним договором №3277114911-174274 від 04.01.2022 року відступлено позивачу. Заборгованість відповідача становить 3 776,50 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 1500,00 грн.; заборгованість за процентами 2276,50 грн. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за вдвома кредитними договорами в сумі 27681, 50 грн. на свою користь. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 13 000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явися, про час розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик за зареєстрованим місцем проживання, заяв про неможливість явки до суду не надав, правом надання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частина 4 ст. 223 ЦПК передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою суду від 26.01.2026 року постановлено проведення заочного розгляду даної справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 02.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 3756704. Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору сума кредиту становить 7 000,00 грн. Пунктами 1.3, 1.4 договору передбачено, що кредит надається строком на 15 днів з 02.01.2022 року, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 17.01.2022 року. Відповідно до п.1.5.2 договору про споживчий кредит, проценти за користування кредитом 2625 грн., які нараховуються за ставкою 2.5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6 договору стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1 договору про споживчий кредит, кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на картковий рахунок. Пунктом 2.2.1 договору передбачено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.п. 1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату), вказаний в п. 1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначною п. 1.6 договору, в сумі та на умовах, визначених п. 2.3 договору. Як передбачено пунктом 2.2.2 кредитного договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору. Згідно з п. 6.5 договору про споживчий кредит, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Додатком №1 до договору про споживчий кредит є графік платежів за договором про споживчий кредит. Відповідно до зазначених вище умов Договору, ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит у сумі 7 000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку [NUMBER] . На виконання ухвали про витребування доказів від 20.11.2025 АТ «Універсал банк» надано інформацію, що платіжна кратка № [NUMBER] належить [PERSON] РНОКПП [NUMBER] та згідно з наданим рухом коштів по рахунку, [PERSON] 02.01.2022 року зараховані кредитні кошти в сумі 7 000 грн. Зазначене підтверджує належне виконання своїх зобов`язань за вказаним договором кредиту позикодавцем ТОВ «Мілоан». Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість за кредитним договором № № 3756704 від 02.01.2022 року, становить 23 905 грн, яка складається з: 7 000 грн - заборгованість по кредиту; 15 575 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом, 1330,00 грн - заборгованість по комісії. 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №26-07/2024 року. Згідно з реєстром боржників від 26.07.2024 року останній набув права грошової вимоги до відповідача за договором № 3756704 від 02.01.2022 року, що підтверджено витягом з реєстру боржників, долученим до матеріалів справи. Також судом встановлено, що 04.01.2022 року між ТОВ «Інкасо фінанс» та [PERSON] укладено Договір позики № 3277114911-174274, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 1 500 грн. Пунтком 2.3 договору передбачено, що кредит надається строком на 14 діб з 04.01.2022 року, термін повернення кредиту та процентів за користування кредитом 18.01.2022 року. Відповідно до п.2.3 договору позики, проценти нараховуються в розмірі 0,5 % за кожен день користування кредитом. Відповідно до зазначених вище умов Договору, ТОВ «Інкасо фінанс» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит у сумі 7 000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку [NUMBER] . На виконання ухвали про витребування доказів від 20.11.2025 АТ «Універсал банк» надано інформацію, що платіжна кратка № [NUMBER] належить [PERSON] РНОКПП [NUMBER] та згідно з наданим рухом коштів по рахунку, [PERSON] 04.01.2022 року зараховані кредитні кошти в сумі 1 500 грн. Зазначене підтверджує належне виконання своїх зобов`язань за вказаним договором кредиту позикодавцем ТОВ «Інкасо фінанс». Згідно з наданим розрахунком, заборгованість відповідача договором позики №3277114911-174274 від 04.01.2022 року становить 3 776,50 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 1500,00 грн.; заборгованість за процентами 2276,50 грн. 07.03.2023 року між ТОВ «Інкасо фінанс» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір про відступлення прав вимоги № 07/03/2023, за яким права вимоги за договором позики №3277114911-174274 від 04.01.2022 року відступлено останньому, що підтверджено реєстром боржників, долученим до матеріалів справи. 18.02.2025 року між ТОВ «Факторинг партнерс» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір про відступлення прав вимоги № 18-02/25, за яким права вимоги за договором позики №3277114911-174274 від 04.01.2022 року відступлено позивачу. що підтверджено реєстром боржників, долученим до матеріалів справи. Згідно з наданим розрахунком, заборгованість відповідача договором позики №3277114911-174274 від 04.01.2022 року становить 3 776,50 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 1500,00 грн.; заборгованість за процентами 2276,50 грн. На підставі наведених положень, а також враховуючи досліджені судом докази на підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором № 3756704 від 02.01.2022 року та договором позики №3277114911-174274 від 04.01.2022 року, суд зазначає, що відступлення права грошової вимоги ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Інкасо фінанс» до відповідача [PERSON] за вказаними договорами та набуття такого права ТОВ «Факторинг Партнерс» відбулося відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов. Що стосується позовних вимог в частині стягнення відсотків за договорами про надання фінансових послуг, суд зазначає наступне. За положеннями ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно п. 1.3., 1.5.2. кредитного договору № 3756704 від 02.01.2022 року, сторонами узгоджено процентну ставку 2.5% на день, строк кредиту 15 днів. При цьому, позивач не надав доказів на підтвердження правильності нарахування процентів за договором № 3756704 від 02.01.2022 року в розмірі 15 575 грн. Нарахування процентів в такому розмірі не узгоджуються із умовами кредитного договору відповідно до якого строк кредитування складає 15 днів, тобто до 17.01.2022 року. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів використання позичальником механізму пролонгації строку кредитування, суд дійшов висновку, що передбачені договором позики проценти слід нараховувати і стягувати з відповідача у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто за 15 днів, з 02.01.2022 року до 17.01.2022 року, у розмірі 2625 грн. Щодо стягнення заборгованості зі сплати комісії за договором № 3756704 від 02.01.2022 року в сумі 1330 грн. суд має відзначити наступне. Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», під загальними витратами за споживчим кредитом, слід розуміти витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої ст. 1 та частини другої ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. На підставі частини шостої ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15. Частинами першою та другою ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою, є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». У справі, що розглядається, пунктом 1.5.1 договору про споживчий кредит передбачений розмір комісії за надання кредиту: 1 330,00 грн., яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово. Оскільки надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як надання кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Суд звертає увагу, що комісія за надання кредиту в розмірі 1 330,00 грн. є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику. Крім того, позивачем у договорі про споживчий кредит не зазначено, які послуги надаються за комісію пов`язану з наданням кредиту. За таких обставин, положення кредитного договору про споживчий кредит від 02.01.2022 року № 3756704 про сплату позичальником на користь кредитора комісії за надання кредиту є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 1 330,00 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Отже, судом встановлено, що згідно умов договору про споживчий кредит № 3756704 від 02.01.2022 року з відповідача має бути стягнута на користь позивача заборгованість, яка складається з непогашеної суми (тіла) кредиту в розмірі 7000,00 грн., а також нарахованих відсотків у розмірі 2625,00 грн., що загалом складає 9 625 грн. Стосовно відсотків за договором позики № 3722114911-174274 від 04.01.2022 року, суд зазначає, що відповідно до умов договору, сторонами узгоджено процентну ставку у розмірі 0,5% на день, строк кредиту 14 днів, тобто до 18.01.2022 року. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів використання позичальником механізму пролонгації строку кредитування, суд дійшов висновку, що передбачені договором позики проценти слід нараховувати і стягувати з відповідача у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто за 14 днів, з 04.01.2022 року по 18.01.2022 року у розмірі 112 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,0 грн., суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що 30.04.2025 року між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та позивачем було підписано акт №9 про надання юридичної допомоги, за договором №02-07/2024 від 02.07.2024, з якого слідує, що за надання допомоги у вигляді усної консультації з вивченням документів, та складання позовної заяви для подачі її до суду відносно відповідача [PERSON] вартість вказаної допомоги склала 13 000,00 грн. Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної виконавцем правової допомоги у розмірі 13 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вказана вартість послуг з підготовки проекту позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості очевидно є завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial