Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Представник Омельяненко Р.Р., який діє на підставі довіреності № 0110/25-01 від 01 жовтня 2025 року в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025 у розмірі 88 450 грн, а також понесені судові витрати. В обґрунтування вимог представник зазначив про те, що 14.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір (оферти) за № 13.01.2025-100002969. Ідентифікація особи позичальника проведена шляхом використання системи BankID Національного банку. Згідно умов договору позичальнику наданий кредит в розмірі 29 000,00 грн строком на 140 днів за фіксованою процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит та який не може бути збільшений в односторонньому порядку. Розмір денної процентної ставки становить 0,82 %. Разом з тим договором передбачена комісія, яка пов`язана з наданням кредиту - 15 % від суми кредиту, що становить 4 350 грн та неустойка в розмірі 290 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконання зобов`язання. Відповідно до умов договору від 01.12.2024 кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 29 000 грн строком на 140 днів, які [PERSON] 14.01.2025 отримав та зобов`язався повернути до 02.06.2025. В свою чергу останній свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 88 450 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 29 000 грн, процентів у розмірі 40 600 грн, комісії - 4 350 грн та неустойки в розмірі 14 500 грн. З підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 13.01.2025-100002969 від 14 січня 2025 року у розмірі 88 450 грн, а також судові витрати. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2025 року позовна заява ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02 грудня 2025 року за клопотанням сторони відповідача витребувана інформація в АТ «Райффайзен Банк» з приводу особи на ім`я якої емітувалася банківська картка № [NUMBER] та інформацію про усі наявні карткові рахунки, відкриті на ім`я відповідача. 26 листопада 2025 року представник відповідача - адвокат Тарновський Г.М. надіслав відзив на позовну заяву в якому зазначив про те, що сторона відповідача вважає позов ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] необґрунтованим, безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до кредитного договору, який додається до позову, перерахування коштів у сумі 29 000 грн здійснене на картку з номером [NUMBER] , проте матеріали справи не містять достовірної інформації, що зазначена банківська картка належить саме [PERSON] , що ставить під сумнів твердження позивача про те, що відповідач отримав зазначені кошти. Вважає, що спірний кредитний договір між сторонами не був укладений з огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів фактичного отримання відповідачем грошових коштів. Посилається на те, що відомості з інших банків, послугами яких користується відповідач, підтверджують обставини наведені у відзиві. У поданій відповіді на відзив представник позивача зазначив про те, що між сторонами укладений Кредитний договір № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025 у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової, який відповідач підписав за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого у смс-повідомленні на номер оператора мобільного зв`язку, зазначеного відповідачем як фінансовий - [NUMBER]. Належність зазначеного йому номеру оператора мобільного зв`язку відповідач не заперечив належними доказами, як і те що на час укладення спірних договорів він втратив його. Щодо перерахування кредитних коштів представник позивача зазначив про те, що квитанція від 14.01.2025 про перерахування коштів є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак є належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Окрім того, наголосив на тому, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 4149-51XX-XXXX-7101, який відповідач зазначив у договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Окрім того, сторона позивача вважає безпідставними доводи представника відповідача наведені у відзиві щодо ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу, оскільки вважає, що наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Зазначив про те, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи. При звернення до суду з позовною заявою додані відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID, які отримані у порядку і у формі, що передбачені Специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України (протокол від 20.09.2022 № В/57-0003/75064 (зі змінами)(протоколи від 09.01.2023 №В/57-0002/3089), що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п. 13 Додатку 1 «Належна перевірка клієнтів» до Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, Затвердженого постановою правління національного банку України від 28.07.2020 р. № 107 установа зобов`язана забезпечувати актуалізацію даних про клієнта (отриманих та існуючих документів, даних та інформації про нього): 1) не рідше одного разу на рік, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є високим; 2) не рідше одного разу на три роки, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є середнім; 3) не рідше одного разу на п`ять років - в інших випадках за умови відсутності підозр. Відтак, від центрального вузла системи BankID Національного банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача, а заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити. 05 січня 2026 року представник відповідача - адвокат Тарновський Г.М. через систему «Електронний суд» надіслав додаткові пояснення в яких зазначив про те, що у відповідності до отриманої судом відповіді від АТ «Райфайзен Банк» від 24.12.2025 № 81 15-9/16476-БТ, банківська картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та відповідно на ім`я [PERSON] РНОКПП [NUMBER] в банку рахунки відсутні. Вважає, що зазначена відповідь однозначно і беззаперечно спростовує доводи позивача про те, що кредитні кошти в розмірі 29 000 грн із призначенням платежу: видача за договором кредиту № 13.01.2025100002969 були перераховані на банківську картку, яка на думку позивача, належить [PERSON] , оскільки банківська картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] РНОКПП [NUMBER] . Звернув увагу на те, що кредитний договір не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме [PERSON] , оскільки саме лише зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. Позивачем не надані достатні та допустимі докази того, що саме відповідач погодив всі істотні умови зазначеного кредитного договору. Твердження позивача про те, що відповідач 13.01.2025 пройшов ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку і саме таким чином було забезпечене встановлення фізичної особи є бездоказовим. Відомості про те, що відповідач пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету клієнта із зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, правилами надання грошових коштів у позику, здійснив акцептування кредитного договору, шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором та підписав договір одноразовим ідентифікатором, належними, допустимими, достатніми доказами не доведено. В матеріалах справи відсутні докази про ідентифікацію позичальника, а також час направлення, та відповідно, отримання ним такого ідентифікатора, який, наче б то, був використаний ним для підтвердження підписання зазначеного кредитного договору. Крім того, у справі відсутні докази реєстрації саме відповідача в інформаційно телекомунікаційній системі. З огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів фактичного отримання відповідачем грошових коштів, вважає, що спірний кредитний договір між сторонами не був укладений, а відсутні правові підстави для стягнення будь-якої заборгованості з відповідача. Також звернув увагу на долучену позивачем до позовної заяви довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №13.01.2025-100002969 від 14.01.2025, яка містить відомості про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором із зазначенням загальної суми боргу, суми основного боргу, процентів, комісії та неустойки. Вважає, що ця довідка-розрахунок не є належним доказом наявності заборгованості та її дійсного розміру, оскільки вона є документом, що створений самим позивачем, а тому зазначена у ній інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона складена, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Ухвалою від 27 січня 2026 року суд задовольнив клопотання сторони відповідача та витребував в Приватного акціонерного товариства «Київстар» інформацію про те, чи були здійснені дії третіх осіб щодо відновлення sim карти із номером [NUMBER] в період з 15 грудня 2024 року по 14 січня 2025 року включно і ким саме було здійснено відновлення вказаної sim карти та чи була активність по номеру [NUMBER] в період з 15 грудня 2024 року по 14 січня 2025 року включно, а також деталізовану інформацію по SMS повідомленнях за період з 15 грудня 2024 року по 14 січня 2025 року включно по номеру [NUMBER] , які 24 лютого 2026 року долучені до матеріалів справи. ТОВ «Споживчий центр» не забезпечило явку представника в судове засідання. У позовній заяві, а також у відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, не з`явився. Його представник - адвокат Тарновський Г.М. в судовому засідання щодо заявлених позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві та у додаткових поясненнях. Також зазначив про те, що [PERSON] раніше оформлював кредити та зловживав цим. Також звернув увагу на інформацію, отриману з системи Банк ID, яка не датована, вважає, що вона могла бути отримана під час укладеннях попередніх кредитних договорів з позивачем. Додатково акцентував увагу на недоведеності отримання [PERSON] грошових коштів, оскільки як видно з інформації, яка отримана від АТ «Райфайзен Банк» кошти згідно договору були переказані на ім`я [PERSON] , який жодного відношення до відповідача не має. З огляду на зазначене вважає позов безпідставним. Вважає, що грошові кошти за кредитним договором отримали треті особи шляхом вчинення шахрайських дій. Номер оператора мобільного зв`язку [NUMBER] належав [PERSON] до листопада 2024 року, після чого він перебував у його сестри та він ним не користувався. В поліцію із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення з цього приводу не звертався, оскільки боїться бути призваним на військову службу. Також зазначив те, що особа [PERSON] йому не знайома та будь-яких стосунків з ним не має. Посилався на ряд позицій Верховного Суду у справах №554/4300/16, 757/40209/20, 161/16891/15. Суд встановив такі обставини. 14 січня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір (кредитної лінії) № 13.01.2025-100002969 (далі - Договір), в підтвердження укладення якого сторона позивача надала: пропозицію про укладення кредитного договору (оферта), заявку кредитного договору № 13.01.2025-100002969, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 13.01.2025-100002969, інформаційне повідомлення позичальника, які відповідач підписав одноразовим ідентифікатором Е998, а також паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором А998. За умовами Договору [PERSON] наданий кредит у сумі 29 000 грн, період користування кредитом 140 днів, дата повернення кредиту 02.06.2025, процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Денна процентна ставка 0,82 %. Комісія, пов`язана з наданням кредиту - 15 % від суми кредиту та дорівнює 4 350,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту 62 465,53 грн, з них 33 465,53 грн загальні витрати за споживчим кредитом. Разом тим за умовами договору передбачена неустойка - 290 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до заявки кредитного договору № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025, така є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору, з якою позичальник ознайомився 13.01.2025 за посиланням https://sgroshi.com.ua/informaciya-o-kompanii. Ця заявка містить інформацію про особу позичальника - його анкетні дані, адресу проживання, відомості про паспорт та РНОКПП, а також реквізити належного позичальнику платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: 4149-51ХХ-ХХХХ-7101. Пунктом 18 кредитного договору визначений спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ. Фінансовий номер телефону, який вказаний у Договорі та його додатках, та використовувався позичальником для підписання та його укладення - [NUMBER]. Згідно з п. 6.6.1 пропозиції про укладення кредитного договору позичальник підтверджує, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, та має здатність виконувати його умови. ТОВ «Споживчий центр» виконало взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 29 000 грн, перерахувавши кошти в безготівковій формі через платіжну систему «iPay.ua», що стверджується інформацією, яка надана Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (далі також ТОВ «УПР») за № 90-2110 від 21 жовтня 2025 року, відповідно до якої, товариство повідомило, що надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, про що внесені відомості в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія ФК № 342 від 02.10.2012) та отримана Ліцензія Національного банку України № 3 від 11.11.2023. На підставі укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «УПР» договору на переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 успішно перераховані кошти на платіжну карту [NUMBER] , а саме 14.01.2025 о 00:01:51 на суму 29 000,00 грн, номер транзакції в системі iPay.ua - 623564647, призначення платежу - видача за договором кредиту № 13.01.2025-100002969. Згідно даних довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором заборгованість [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за кредитним договором № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025, складає: 29 000 грн - основний борг, 40 600 грн - проценти, 4 350 - комісія за надання кредиту та 14 500 грн - неустойка. Разом 88 450 грн. Проценти за кредитом нараховані за період з 14.01.2025 по 02.06.2025. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважаю, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із такого. В силу вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). У силу вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. У силу ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом . У силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає доведеним факт укладення 14 січня 2025 року між сторонами Кредитного договору (кредитної лінії) № 13.01.2025-100002969, шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (кредитної лінії), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду) Е998, отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону [NUMBER] , вказаний при його ідентифікації на сайті, що підтверджується інформаційним повідомленням, що є Додатком до кредитного договору, яке також підписане за допомогою одноразового ідентифікатора (коду) Е998, що в свою чергу свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. Відповідачем під час укладення кредитного договору пройдено ідентифікацію шляхом використання системи Bank ID Національного банку. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, а саме прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, фінансовий номера телефону, зареєстроване місце проживання, а також серію, номер паспорта, коли і ким виданий. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом системи BankID Національного банку України. У відповідності до Положення про Систему BankID Національного банку України, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України 17 березня 2020 року № 32 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 28 травня 2024 року №63 (далі - Положення), cистема BankID Національного банку - національна система електронної дистанційної ідентифікації Національного банку, яка забезпечує здійснення електронної дистанційної ідентифікації та верифікації фізичних осіб шляхом передавання даних користувачів абонентом-ідентифікатором абоненту - надавачу послуг/абоненту - надавачу послуг зі спеціальним статусом. Згідно з п. 1 ч. 2 розділу І Загальні Положення, абонент-ідентифікатор - банк України, який є абонентом Системи BankID Національного банку та безпосередньо виконує функції ідентифікації, автентифікації та верифікації клієнтів (банку), які є користувачами Системи BankID Національного банку Пунктом 56 розділу VIII Вимоги до автентифікації Положення визначено те, що абонент-ідентифікатор має забезпечити надання користувачем згоди на передавання даних користувача під час проходження автентифікації або в будь-який інший спосіб, який дає змогу зробити висновок про надання такої згоди користувачем. Відповідно до п. 13 Додатку 1 «Належна перевірка клієнтів» до Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, Затвердженого постановою правління національного банку України від 28.07.2020 № 107 установа зобов`язана забезпечувати актуалізацію даних про клієнта (отриманих та існуючих документів, даних та інформації про нього): 1) не рідше одного разу на рік, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є високим; 2) не рідше одного разу на три роки, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є середнім; 3) не рідше одного разу на п`ять років - в інших випадках за умови відсутності підозр. Наведені норми свідчать про те, що без згоди особи на передавання актуальних даних щодо неї, такі не могли бути передані надавачу послуг. Таким чином, даний договір укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та [PERSON] підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про те, що відповідач на час укладення кредитного договору з позивачем фінансовим номером [NUMBER] не володів, та був використаний третіми особами у шахрайських цілях. На підтвердження зазначених обставин сторона відповідача не надала жодних доказів , зокрема відомостей про звернення до правоохоронних органів із заявою щодо вчинення шахрайських дій. Окрім цього, на виконання ухвали суду про витребування доказів від 27 січня 2026 року ПрАТ «Київстар» надало інформацію листом за № 1845/з/КТ від 20 лютого 2026 року, щодо телефонного номеру [NUMBER] , з якої вбачається те, що послуги за вказаним номером надавалися на умовах передплаченої форми обслуговування знеособлено (анонімно) та за жодною особою цей номер зареєстрований не був. 05.01.2025 о 20 год 49 хв. зафіксовано здійснення самостійного відновлення SIM карти за номером [NUMBER] на іншу SIM-карту з тим самим номером без залучення фахівців ПрАТ «Київстар» або фахівців спеціалізованих партнерських магазинів «Київстар». Відповідно до вказаного листа відновлення SIM-карти можливо здійснити самостійно абонентом у разі, якщо особа володіє інформацією про PUK-код і серійний номер (ICC) SIM-карти, які є конфіденційною інформацією. Із вказаного вбачається те, що для отримання сторонньою особою доступу до телефонного номеру [NUMBER] , ця особа мала володіти конфіденційною інформацією, яка належить відповідачу - PUK-код або серійний номер (ICC) SIM-карти, доказів на підтвердження отримання яких третьою особою суду не надані. Щодо доводів сторони відповідача про те, що договір між сторонами не був укладений, оскільки кредитні кошти в розмірі 29 000 грн за договором кредиту № 13.01.2025100002969 були перераховані на банківську картку № [NUMBER] , яка емітована на ім`я [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , суд зазначає таке. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд встановив те, що [PERSON] , підписуючи пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) підтвердив те, що він уклав Кредитний договір № 13.01.2025-100002969, повністю усвідомлював значення своїх дій, шляхом вільного волевиявлення та маючи здатність виконувати його умови. Згідно з п. 4.1 пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4149-51XX-XXXX-7101. Отримання коштів третьою особою не свідчить про не укладення договору, а стосується його виконання. Такий висновок сформував Верховний суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20. Відповідь АТ «Райффайзен Банк» не спростовує жодним чином факту укладення кредитного договору із відповідачем, а стосується виключно його виконання. Відомості у заявці кредитного договору № 13.01.2025100002969 вказувалися відповідачем і його рішення зазначити у заявці такий електронний платіжний засіб для надання коштів Позичальнику за даним та наступними договорами, що належить іншій особі, не може бути підставою для уникнення відповідачем відповідальності за борговим зобов`язанням, оскільки природа правовідносин між боржником та особою, на ім`я якої емітована банківська картка 4149-51XX-XXXX-7101, достеменно судом не встановлена за відсутності доказів на їх підтвердження. З приводу посилань представника відповідача на практику Верховного Суду щодо оцінки релевантних цій справі правовідносин, суд зазначає таке. У відповідності до Постанови Верховного суду від 29.06.2022 у справі №757/40209/20 вбачається, що відповідач у тій справі вчиняв активні щодо визнання кредитного договору недійсним в судовому порядку, звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій третіми особами та предметом розгляду справи були вимоги про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів та захист персональних даних. У цій справі відповідач посилається на вчинення шахрайських дій зі сторони третіх осіб, однак він жодних активних дій з метою доведення своєї позиції не вчинив, а тому ці аргументи судом оцінюються як спосіб уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням. Також суд не погоджується із тим що позиції Верховного суду у справах №161/16891/15 від 30.01.2018 та №554/4300/16 від 25.04.2021 співвідносяться за обставинами із цією справою, оскільки стосуються інших правовідносин, де предметом дослідження судом був інший обсяг доказів. Станом на дату звернення позивача із позовною заявою до суду відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо оплати боргу, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Щодо розміру нарахованої заборгованості за користування кредитом суд зазначає таке. На підтвердження наявної заборгованості за кредитним договором сторона позивача надала довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №13.01.2025-100002969 від 14.01.2025, яка містить відомості про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором із зазначенням загальної суми боргу, суми основного боргу, процентів, комісії та неустойки. Суд вважає зазначену довідку-розрахунок належним доказом, яка підтверджує наявність та розмір заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки нараховані відсотки за користування кредитом в сумі 40 600,00 грн відповідають розміру процентної ставки, яка визначена умовами договору, а саме у розмірі 1 % в день в період строку кредитування, а саме з 14.01.2025 по 02.06.2025, при надані кредиту у розмірі 29 000,00 грн, також умовам договору відповідає нарахований розмір заборгованості за комісією в сумі 4 350,00 грн - 15 % від суми кредиту. Із зазначеними умовами кредитного договору відповідач погодився про свідчать матеріали справи. У відповідності до вимог ст. ст. 12, 18 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зазначене передбачає те, що відповідач вправі спростувати зазначену позивачем обставину, подавши власні докази або ініціювати їх витребування. Своїм правом сторона відповідача не скористалась. Відтак доводи представника відповідача про неналежність вищезазначеного доказу не знаходять свого належного підтвердження. Однак суд не погоджується із нарахованою сумою неустойки у розмірі 14 500,00 грн з таких підстав. Частиною 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до правил ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який надалі неодноразово було продовжено і який триває дотепер. Згідно з приписами ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Так, Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналізуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також ст. ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 року (справа № 706/68/23) дійшов висновку, що дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір. Отже, тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) зобов`язання. Такі наслідки полягають у тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі, якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На час виникнення спірних правовідносин, як і на час розгляду цієї справи, положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинними. З урахуванням наведеного, зважаючи на закріплений ч. 2 ст. 4 ЦК України пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів, вимога позивача про стягнення із [PERSON] неустойки у розмірі 14 500,00 грн, нарахованої у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. З`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважаю, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведений факт порушення його права у вказаних правовідносинах, а тому з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 13.01.2025-100002969 від 14.01.2025 у розмірі 73 950,00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 29 000,00 грн, процентів у розмірі 40 600,00 грн, комісії (пов`язано з наданням кредиту) 4 350,00 грн. У частині стягнення неустойки, яка складає 14 500,00 грн слід відмовити. У силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» слід стягнути 2 025,29 грн сплаченого судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (73 950,00 грн * 2422,40 грн / 88 450,00 грн). На підставі наведеного,

Outcome: partial