Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що 28 травня 2021 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складений актовий запис №603 від 28 травня 2021 року. Зазначає, що спільних дітей з відповідачем немає. Позивач вказує, що через малий період часу, після одруження сімейне життя поступово погіршувалося, стосунки ставали все складнішими та недружніми. Проживши приблизно 2 роки разом, стосунки як чоловіка та жінки погіршились. Інтерес для продовження сім`ї відпав у обох з них. З відповідачем вона не тримає зв`язок, спільне господарство не ведеться. На даний момент їй не відомо чим відповідач займається, як проживає, спільними сімейними справами не займаються. Даний шлюб фактично носить формальний характер. Поновлювати сімейні відносини з відповідачем не бажає. На основі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб між сторонами. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте до початку судового засідання від неї надійшла заява про розгляд даної справи у її відсутність, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним поштовим відправленням, скерованим за відомою суду адресою місця реєстрації відповідача, яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. В постанові ВП ВС від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, № 913/879/17 та від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19 та від 15.06.2020року Верховний Суд звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 28 травня 2021 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складений актовий запис №603 від 28 травня 2021 року (а.с.4). З матеріалів справи судом встановлено, що спільних неповнолітніх дітей у сторін немає. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання будувати у подальшому сімейні відносини, різні погляди на шлюб та сім`ю. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу України. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 3,4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження шлюбу, у зв`язку з чим доцільно такий розірвати, а позов відповідно задовольнити. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved