Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

31 жовтня 2025 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання підстави звільнення, стягнення компенсації за невикористані відпустки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 лютого 1993 року позивач був призначений директором новоствореного ПП «ЯН-ТІ-С». Засновником приватного підприємства «ЯН-ТІ-С» був також позивач. 19 березня 2024 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено зміни щодо засновника, а саме позивач був виключений із числа засновників, а включений [PERSON] . Зміна засновників відбулася, але позивач продовжував обіймати посаду директора. Місцезнаходження Відповідача зареєстроване за адресою місця реєстрації та проживання позивача. 01 жовтня 2025 року позивач поштовим зв`язком отримав наказ №5К від 29 вересня 2025 року «Про звільнення директора [PERSON] », відповідно до якого позивача звільнено з посади директора ПП «ЯН-ТІ-С» з 29 вересня 2025 року у зв`язку з прогулом без поважних причин. Зазначено ровести остаточний розрахунок з працівником згідно із законодавством. Підставою звільнення є Акт від 29 вересня 2025 року про відсутність на робочому місці, рішення засновника від 29 вересня 2025 року. Із наказом №5К позивач не погоджується, вважає його протиправним, таким, що підлягає скасуванню. Звільненню за прогул Позивача передував ще один наказ про звільнення. Наказом №1К від 01 березня 2025 року «Про звільнення [PERSON] за вчинення розкрадання майна роботодавця» позивач був звільнений згідно п.8 ст.40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання. Наказ №1К від 01 березня 2025 року позивач оскаржив до Луцького міськрайонного суду Волинської області. 05 вересня 2025 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі №161/13847/25 винесено судове рішення, яким позов задоволено в повному обсязі. Судом вирішено: Визнати протиправним та скасувати наказ ПП «ЯН-ТІ-С» від 01 березня 2025 року №1К «Про звільнення [PERSON] за вчинення розкрадання майна роботодавця;поновити на роботі на посаді директора ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] з 01 квітня 2025 року; стягнути з ПП «ЯН-ТІ-С» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 49148, 82 грн.; стягнути з ПП «ЯН-ТІ-С» в дохід держави судовий збір в розмірі 2422, 40 грн. Рішення суду набрало законної сили.Позивач не бажав після ситуації, яка склалася, продовжувати працювати в ПП «ЯН-ТІ-С» та вирішив подати заяву на звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У Луцькому міськрайонному суді Волинської області позивач виконавчі листи на примусове виконання рішення, яке підлягає негайному виконанню, не отримував, оскільки бажав мирно врегулювати питання виконання рішення. 22 вересня 2025 року за адресою місцезнаходження підприємства позивачу було вручено наказ №4К від 17 вересня 2025 року «Про поновлення на роботі [PERSON] ». Даним наказом було поновлено на роботі позивача. Цього ж дня позивач бажав передати заяву на звільнення за угодою сторін, однак представники відповідача відмовились отримати заяву. Оскільки, позивача було поновлено на роботі на посаді директора, то для того, щоб фактично приступити до виконання обов`язків необхідно, щоб дані про директора були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також необхідно отримати електронний ключ. Відповідач не забезпечив умов для фактичного виконання обов`язків директора. Для того, щоб директор міг виконувати свої повноваження, необхідно, щоб інформація про директора була внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, далі за текстом - ЄДР. Після внесення даних до реєстру необхідно отримання електронного цифрового підпису, який після попереднього звільнення втратив чинність. Позивач самостійно не міг внести зміни до відомостей, які містяться в ЄДР, оскільки необхідно мати оригінал або нотаріально посвідчену копію рішення засновника про поновлення на роботі. Засновник змін до відомостей про директора ПП «»ЯН-ТІ-С після поновлення на роботі [PERSON] до ЄДР не вносив, чим перешкоджав повноцінному виконанню позивачем обов`язків директора. 22 вересня 2025 року із представником відповідача, адвокатом Велимчаницею І. обговорювалось питання звільнення [PERSON] у вайбері. Представник відповідача вказував, щоб позивач направив заяву [PERSON] , а вона передала її йому для підготовки наказу. Заява позивачем була написана, передана представнику відповідача в електронній формі, але звільнення не відбулося. 23 вересня 2025 року вона звернулася до [PERSON] (директора ПП «ЯН-ТІ-С» в період незаконного звільнення [PERSON] ) у вайбері та просила надати рішення засновника про звільнення [PERSON] . [PERSON] у відповідь зазначив, що він передасть інформацію засновнику [PERSON] . Того ж дня, о 17 год. 04 хв. вона отримала від [PERSON] повідомлення, в якому він вказав, щоб [PERSON] привозив заяву (куди не вказувалось), або надіслав поштою на адресу засновника, яку також не вказував, що підтверджується знімками переписки. 29 вересня 2025 року позивач направив відповідачу заяву, в якій просив прийняти його заяву про звільнення за власним бажання у зв`язку із виходом на пенсію з 01 жовтня 2025 року; винести рішення власника про звільнення та видати наказ, з яким його ознайомити та копію видати йому на руки. Після видачі наказу і його отримання він зобов`язався передати документацію ПП «ЯН-ТІ-С» відповідачу або уповноваженій ним особі за зареєстрованим місцезнаходженням ПП «ЯН-ТІ-С». Починаючи з 24 вересня 2025 року позивач готував документацію ПП «ЯН-ТІ-С» до передачі. Виконував ті функції, які можливо виконувати через відсутність даних в ЄДР про його як директора та за відсутності електронного цифрового підпису. Перебуваючи на посаді директора, до першого звільнення, наказом №3 від 03 лютого 2025 року, Позивач визначив, що працюватиме на умовах неповного робочого дня, 4 години в день. Таким чином, позивач з 03 лютого 2025 року працює на умовах неповного робочого часу, 4 години в день. Позивач працював по 4 години, починаючи з наступного дня за днем отримання наказу про поновлення його на роботі та до моменту отримання наказу про звільнення. Наказ №5К є незаконним. Підставою наказу про звільнення за прогул є акт від 29 вересня 2025 року про відсутність на робочому місці. Однак, в тексті наказу (в преамбулі) зазначається «на підставі акту від 25 вересня 2025 року про відсутність на робочому місці». Із тексту наказу вбачається, що відповідач оформив даний наказ поспіхом. Також відсутнє розуміння, коли позивач здійснив прогул, коли він був відсутній на робочому місці протягом трьох годин протягом робочого дня. Коли відповідач склав акт про відсутність на робочому місці: 25 вересня 2025 року чи 29 вересня 2025 року. Крім того, відповідач не зажадав письмових пояснень до звільнення позивача за прогули. У наказі відсутнє посилання на те, що відповідач зажадав таких пояснень. Розрахунок із позивачем проведено не було. Зазначає, що наказ про поновлення на роботі позивачу було вручено 22 вересня 2025 року. Позивач приступив до виконання обов`язків 23 вересня 2025 року. День звільнення це є останній день роботи. За період з 23 вересня 2025 року по 29 вересня 2025 року позивач відпрацював 20 робочих годин (23 вересня 2025 року 4 год., 24 вересня 2025 року 4 год., 25 вересня 2025 року 4 год., 26 вересня 2025 року 4 год., 29 вересня 2025 року 4 год.). Посадовий оклад позивача: 13310 грн. Вартість однієї години роботи у вересні 2025 року становить 75,625 грн. (13310,00грн.:22 робочих дні у вересні : 8 годин =75,625 грн.). Позивач відпрацював 20 годин, тому розмір невиплаченої відповідачем заробітної плати становить 1512,50 грн. (20 год. х 75,625 грн.). Крім того, зазначає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію за невикористані 159 днів відпустки в сумі 67732,92 грн. 22 вересня 2025 року позивач висловлював у заяві пропозицію про його звільнення за угодою сторін. Оскільки, угоди не було досягнуто, то Позивач направив 25 вересня 2025 року заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 01 жовтня 2025 року. Заява направлялась на вайбер представнику ПП «ЯН-ТІ-С» та поштою. Відповідач зайняв позицію не отримувати листи від позивача, хоча листи направлялись в тому числі на адресу, яку вказував під час листування засновник [PERSON] . Позивач займав посаду директора. Відповідно для звільнення директора недостатньо винесення тільки наказу, необхідно рішення засновника. Разом з тим, позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням його із 01 жовтня 2025 року, враховуючи час на поштовий перебіг, а також на надання можливості ухвалити відповідне рішення та посвідчити його нотаріально. Визнання протиправним наказу про звільнення тягне поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, позивач не бажає продовжувати працювати на посаді директора. Оскільки, ним була подана заява про звільнення за власним бажанням, тому позивач вважає, що поновленням порушених його прав в даній ситуації буде зміна формулювання звільнення в наказі, який видав відповідач. На підставі наведеного, з урахуванням уточнення виог позовної заяви, позивач просить суд: 1) Визнати протиправним наказ ПП «ЯН-ТІ-С» від 29 вересня 2025 року №5К «Про звільнення [PERSON] » в частині формулювання підстави та причини звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗПП України за прогул без поважних причин та дати звільнення 29 вересня 2025 року. 2) В наказі №5К від 29 вересня 2025 року ПП «ЯН-ТІ-С» «Про звільнення [PERSON] » змінити формулювання причини та підстави звільнення з «за прогул за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію» , а також дату звільнення «з 29 вересня 2025 року» на «01 жовтня 2025 року». 3) Стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за період з 24 вересня 2025 року по 01 жовтня 2025 року в сумі 1512,50 грн., компенсацію за невикористані відпустки за 159 календарних днів в сумі 67732,92 грн., а всього 69245,42 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що наказ про звільнення її довірительотримав 22 вересня 2025 року. Наказ базується на Акті, у якому зазначено, що позивач був відсутній на роботі за адресою: м. Луцьк, вул. Коперника, 8А. Однак місце роботи за даною адресою не визначалось і він про існування таого не знав. Заяву про звільнення він направляв поштою на адресу реєстрації підприємства і на адесу: м. Луцьк, вул. Коперніка, 8А, але її ніхто не отримав. Крім того, направляв заяву на месенджер власника. Протягом кількох років позивач був єдиним працівником на підприємстві і обіймав посаду директора. Вся документація підприємства також знаходиться у нього Представник відповідача у судовому засіданні 26 лютого 2026 року заявлені вимоги не визнав. Суду пояснив, що 22 вересня 2025 року він вручив позивачу наказ про поновлення його на роботі в ПП «ЯН-ТІ-С». Позивач в агресивній формі підписав і кинув наказ. Жодної заяви про звільнення останній не давав. 23 вересня 2025 року представник позивача повідомила, що підготує наказ про звільнення [PERSON] за його підписом, однак такого наказу немає. Зазначив, що позивачу було відомо про адресу підприємства по вул. Коперника, 8А у м. Луцьку. На робоче місце за даною адресою позивач не з`явився, заяви про звільнення від нього сторона відповідача не отримувала, а відтак власником було прийнято рішення про його звільнення за прогул. Всі бухгалтерські документи знаходяться у позивача. Пояснення у нього власник не відібрав, оскільки він не вийшов не роботу. Зазначив, що на Коперника, 8А у м. Луцьку знаходиться його адвокатський офіс і він надав власнику ПП «ЯН-ТІ-С» право його використовувати. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, матеріали цивільної справи №161/13847/25, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 03 лютого 1993 року [PERSON] був призначений директором новоствореного ПП «ЯН-ТІ-С», що підтверджується випискою з наказу № 1 від 03 лютого 1993 року. 01 березня 2025 року власником ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] видано наказ №1К про звільнення [PERSON] за вчинення розкрадання майна роботодавця, згідно з п. 8 ст. 40 КзПП. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року у цивільній справі № 161/ 13847/25 за позовом [PERSON] до ПП «ЯН-ТІ-С» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалено: Визнати протиправним та скасувати наказ Приватного підприємства «ЯН-ТІ-С» від 01 березня 2025 року №1К «Про звільнення [PERSON] за вчинення розкрадання майна роботодавця». Поновити на роботі на посаді директора Приватного підприємства «ЯН-ТІ-С» [PERSON] з 01 квітня 2025 року. Стягнути з Приватного підприємства «ЯН-ТІ-С» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 49148 (сорок дев`ять тисяч сто сорок вісім) грн. 82 коп. Рішенням власника ПП «ЯН-ТІ-С» №03/2025 від 17 вересня 2026 року прийнято: 1. Скасувати наказ «Про звільнення [PERSON] » від 01 березня 2025 року № 1К; 2. Поновити [PERSON] на посаді директора ПП «ЯН-ТІ-С» з 01 квітня 2025 року, про що внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у порядку передбаченому чинним законодавством; 3. Провести нарахування та здійснення виплат за весь час вимушеного прогулу; 4. Затвердити та внести відповідні зміни до відомостей про ПП «ЯН-ТІ-С», які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до прийнятих власником підприємства рішень. 22 вересня 2025 року за адресою місцезнаходження підприємства, яке одночасно є місцем постійного проживання позивача, позивачу було вручено наказ №4К від 17.09.2025 року «Про поновлення на роботі [PERSON] ». Дані обставини сторонами не заперечуються. 25 вересня 2025 року власником ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] було складено акт про відсутність директора на роботі, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] з 22 вересня 2025 року по 25 вересня 2025 року був відсутній на робочому місці (м. Луцьк, вул. Коперника, 8а) без повідомлення та без поважних причин. Пояснення директор не надавав. Акт складено для подальшого прийняття рішення щодо звільнення дтректора з посади. Як наслідок, 29 вересня 2025 року власником ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] було видано наказ «Про звільнення директора [PERSON] » № 5К, на підставі якого позивача відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України та на підставі акту від 25 вересня 2025 року звільнено з посади директора ПП «ЯН-ТІ-С» з 29 вересня 2025 року у зв`язку з прогулом без поважних причин. 29 вересня 2025 року власником ПП «ЯН-ТІ-С» №04/2025 прийнято рішення відповідно до якого прийнято наступні рішення:1. Звільнити з посади директора ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] з 29 вересня 2025 року, у зв?язку з прогулом без поважних причин (п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України); 2. Виконання обов?язків директора ПП «ЯН-ТІ-С» покласти на власника Підприємства - [PERSON] до призначення нового директора Підприємства. Позивач [PERSON] вважає своє звільнення з посади незаконним, у зв`язку з чим ставить питання про визнання наказу про його звільнення протиправним, зміни формулювавання підстави та дати звільнення, а також стягнення з відповідача невиплаченої заробітної лати та компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі статтею 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні, зокрема, Правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, прогул. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2025 року у справі № 398/3043/23 (провадження № 61-11855св25). У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18) зазначено, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. У постанові Верховного Суду від 12 січня 2026 року у справі № 712/10356/24 (провадження № 61-13553 св 25) зазначено, що робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а й на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. При цьому судам необхідно також враховувати, що працівник має підпорядковане становище перед роботодавцем, а тому потребує підвищеного захисту від неправомірних дій роботодавця. Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі. Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника. Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана. Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності. Судом встановлено, що позивача було звільнено за прогул у звязку із тим, що він з 22 вересня 2025 року по 25 вересня 2025 року був відсутній на робочому місці за адресою: м.Луцьк, вул.Коперника, 8А. Із витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що адресою місцезнаходження ПП «ЯН-ТІ-С» є: Волинська обл., Луцький р-н, с. Великий Омеляник, вул. Володимирська, 5В. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ПП «ЯН-ТІ-С» здійснює діяльність за адресою: м. Луцьк, вул. Коперника, 8А, а також доказів належного ознайомлення позивача з визначенням робочого місця за вказаною адресою. Рішення власника ПП «ЯН-ТІ-С» №03/2025 від 17 вересня 2026 року про поновлення [PERSON] на посаді директора ПП «ЯН-ТІ-С», яке було вручено позивачу 22 вересня 2025 року, також не містить інформації про місце роботи за адресою: м. Луцьк, вул. Коперника, 8А. За таких обставин відсутність позивача за вказаною адресою не може кваліфікуватись як прогул в розумінні п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Також, судом встановлено, що пояснення у позивача щодо з`ясування причин відсутності на роботі не відбирались. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що письмові пояснення у позивача не відбиралися у зв?язку з його відсутністю за адресою у м. Луцьку по вул. Коперника, 8а, яку відповідач вважає робочим місцем позивача. Проте, такі доводи суд оцінює критично. Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про визначення його робочого місця саме за цією адресою, а також доказів існування у відповідача структурного підрозділу чи іншого визначеного робочого місця за вказаною адресою. Відсутність працівника за адресою, про яку він не був повідомлений, не може вважатися ухиленням від надання пояснень. Отже, наказ про звільнення позивача видано з порушенням процедури, встановленої трудовим законодавством, а відтак є всі підстави для визнання його судом протиправним. Позивач не бажає поновлюватися на роботі, а тому не ставить вимогу про його поновлення на роботі. Разом з тим,просить змінити формулювавання підстави та дати звільнення. Судом встановлено, що 29 вересня 2025 року позивач направив власнику ПП «ЯН-ТІ-С» [PERSON] заяву про звільнення від 25 вересня 2025 року, відповідно до якої просив: «1.Прийняти мою заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з 01 жовтня 2025 року. Винести рішення власника про моє звільнення та видати наказ, з яким мене ознайомити та копію видати мені на руки. Після видачі наказу і його отримання зобов`язуюсь передати документацію ПП «ЯН-ТІ-С» Вам або уповноваженій Вами особі за зареєстрованим місцезнаходженням ПП «ЯН-ТІ-С». 2.У випадку не звільнення мене з посади директора з 01.10.2025 року прошу невідкладно: а) внести зміни до відомостей ПП «ЯН-ТІ-С», які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що стосуються зміни даних про директора ПП «ЯН-ТІ-С». Оригінал виписки з ЄДР по ПП «ЯН-ТІ-С» передати мені невідкладно для можливості отримання електронного цифрового підпису. б) надати мені документально підтверджену інформацію про відкриті рахунки в банках ПП «ЯН-ТІ-С», про рух коштів за період з 01.04.2025 року по 22.09.2025 року, про звітність, яка подавалася у зазначений період.». Вищевказана заява відповідачем отримана не була. Аналіз вищевказаної заяви свідчить про те, що у позивача є волевиявлення на припинення трудових відносин з відповідачем за власним бажанням. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі незаконності звільнення суд має право змінити формулювання причини звільнення. У даній справі: звільнення за прогул незаконне; позивач не бажає поновлення; волевиявлення працівника свідчить про бажання припинити трудові відносини за власним бажанням; є порушення процедури звільнення. Тому, суд вважає за доцільне змінити формулювання причини та підстави звільнення з «за прогул за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію» , а також дату звільнення «з 29 вересня 2025 року» на «01 жовтня 2025 року». Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Розрахунок із позивачем проведено не було. Доказів іншого суду надано не було. Так, наказ про поновлення на роботі позивачу було вручено 22 вересня 2025 року, що стороною відповідача не заперечується. Позивач приступив до виконання обов`язків 23 вересня 2025 року. День звільнення це є останній день роботи. За період з 23 вересня 2025 року по 29 вересня 2025 року позивач відпрацював 20 робочих годин (23 вересня 2025 року 4 год., 24 вересня 2025 року 4 год., 25 вересня 2025 року 4 год., 26 вересня 2025 року 4 год., 29 вересня 2025 року 4 год.). Посадовий оклад позивача: 13310,00 грн. Вартість однієї години роботи у вересні 2025 року становить 75,625 грн. (13310,00грн.:22 робочих дні у вересні : 8 годин =75,625 грн.). Позивач відпрацював 20 годин, тому розмір заробітної плати становить 20 год. х 75,625 грн. = 1512,50 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за період з 23 вересня 2025 року по 29 вересня 2025 року в розмірі 1512, 50 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Середньоденний заробіток обчислюється за останні 12 місяців, що передують місяцю звільнення. Про це вказано в абзаці 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100). Якщо ж у працівника є невикористані дні відпусток за періоди до 31 грудня 2023 року, то застосовується окреме правило, визначене абзацом 2 п. 2 Порядку №100. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Тобто, при нарахуванні компенсації за дні невикористаних відпусток, які накопичились за періоди до 31 грудня 2023 року, середньоденна заробітна плата визначається на підставі виплат за 2023 рік, що впливає на особливий порядок визначення розрахункового періоду. В листі Мінекономіки від 03 жовтня 2023 року №4707-05/53176-07 вказано: у разі звільнення працівника після 01 лютого 2024 року обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, здійснюється з урахуванням абзацу другого пункту 2 Порядку №100 в розрахунковому періоді з 01січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, а за невикористані відпустки, на які працівник набув право після 31 грудня 2023 року, відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 в розрахунковому періоді з 01 лютого 2023 року по 21 січня 2024 року. Позивачем надано розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки, з якого вбачається наступне. На момент звільнення позивач мав 159 днів невикористаної відпустки. Кількість днів невикористаної відпустки до 01 лютого 2024 року 120 днів. Кількість днів невикористаної відпустки після 01 лютого 2024 року 39 днів. Середньоденна заробітна плата за відпустки до 01 лютого 2024 року становить 429,54 грн. Розмір компенсації за невикористану відпустку становить 120 днів х 429, 54 грн = 51544,80 грн. Середньоденна заробітна плата за відпустки після 01 лютого 2024 року становить 415,08 грн. Розмір компенсації за невикористану відпустку становить 39 днів х 415,08 грн. = 16188,12 грн. Всього невиплачена компенсація за невикористані відпустки при звільненні становить 51544,80 грн.+16188,12 грн. =67732,92 грн. Наданий розрахунок відповідає обставинам справи, ґрунтується на поданих доказах та не спростований відповідачем. З огляду на викладене, суд вважає зазначений розрахунок належним та таким, що підлягає врахуванню при вирішенні спору. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу компенсацію за невикористані відпустки в сумі 67732,92 грн. Згідно з ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Разом з цим, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 2422, 40 грн. за позовну вимогу майнового та немайнового характеру необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved