Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Адвокат Плат Є.І., від імені та в інтересах позивача, через підсистему «Електронний суд», звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в якій просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , покликаючись на те, що відповідач не бажає брати участь у вихованні дітей, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2025 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Адвокатом Зелінкою В.В., від імені відповідача, подано відзив на позовну заяву, який суд відхиляє, виходячи з наступного. Як регламентовано ст.62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу". Відповідно до ст.ст.26, 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі. Перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу (постанова Верховного Суду 26 червня 2019 року справа № 205/1649/16-ц). В ордері про надання правничої допомоги зазначено, що адвокат Зелінка В.В. надає правничу допомогу [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги від 21 жовтня 2025 року за № 10/25. Надання правової допомоги без укладання договору в письмовій формі, не допускається - постанова ВП ВС від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16. Як встановлено під час розгляду справи та не заперечується усіма учасниками, відповідач залишив кордон України до 2022 року та на теперішній час перебуває у Республіці Польща. За даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05 лютого 2026 року, відомості про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України [PERSON] за період з 12 серпня 2025 року (подача позовної заяви до суду) по 06 лютого 2026 року не виявлено. Ураховуючи те, що на час перебування даної справи у суді, відповідач знаходився за межами України існують обґрунтовані сумніви у дотриманні письмової форми договору про надання правничої допомоги від 21 жовтня 2025 року за № 10/25 з особою, яку можна ідентифікувати як [PERSON] , так як адвокатом не надано доказів, що такий був йому надісланий засобами поштового зв`язку та це дійсне волевиявлення відповідача. Рішенням Ради адвокатів України № 121 від 04 листопада 2024 року затверджено роз`яснення щодо можливості адвокатам здійснювати представництво інтересів клієнтів на підставі договору, вчиненого в електронній формі, а також необхідності надання клієнтом згоди на розкриття конфіденційної інформації, натомість таким альтернативним способом укладення договору адвокат не скористався. Водночас, з метою підтвердження представництва та з`ясування позиції відповідача щодо позовних вимог, під час розгляду даної справи адвокату було запропоновано провести судові засідання, за участі відповідача, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), проте відповідач таким правом не скористався. Ухвалою судді від 20 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні сторона позивача та представник третьої особи позов підтримали, просили такий задоволити. Відповідач у судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення такого, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4 ст.223 ЦПК України). За умовами ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявності всіх наведених вище умов суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється за вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. (ст.ст.12, 81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як унормовано ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.ст.150, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, зокрема у п.2 визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 06 червня 2024 року у справі№ 132/2049/23,від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22, 19 лютого 2025 року у справі № 182/3090/22, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23). Під час розгляду судом справи встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] , записані [PERSON] (відповідач) та [PERSON] . Указане підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданого 15 вересня 2011 року та серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2014 року. Мати дітей [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) померла [INFO] у місті Вроцлав, що стверджується витягом про смерть № 0264011/00/AZ/2025/924497, виданого 04 березня 2025 року. Наказом Управління «Служба у справах дітей» від 16 квітня 2025 року неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] взято на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на підставі витягу про смерть матері [PERSON] ; тимчасово влаштовано дітей до бабусі [PERSON] (позивач), за адресою: [ADDRESS] ; покладено на [PERSON] відповідальність за виховання, навчання та розвиток дітей; зобов`язано [PERSON] піклуватися про здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток та навчання дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей. Як передбачено ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування надано висновок від 15 жовтня 2025 року № 260001-вих-148887 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, мотивуючи наступним. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 16.04.2025, складеного за адресою: [ADDRESS] , для виховання та розвитку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] створено задовільні умови, для них виділено окремі кімнати, які відповідно облаштовані, є спальні місця, письмові столи, шафи для одягу. Діти проживають разом з бабою, [PERSON] , та прабабою, [PERSON] . Зі слів п. [PERSON] , матір дітей померла, а батько тривалий час перебуває за кордоном Республіка Польща), участі виховані дітей не бере, матеріально не забезпечує. Враховуючи представлені документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 09.10.2025 № 20, пояснення дітей (не заперечують щодо позбавлення їх тата батьківських прав щодо них, оскільки він зловживає алкогольними напоями, бив їх та маму, позитивних моментів з ним не пригадують, додали, що він телефонує до них, час від часу відповідають йому, однак спілкуватись з ним не хотіли б) та їх баби (батько своїм дітям нічим не допомагає), станом на сьогодні, заявник разом з [PERSON] , яка є її матір`ю та прабабою дітей, займається вихованням та забезпеченням дітей, пояснення батька, надані за допомогою месенджер: "Viber" (заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, бо телефонує до дітей), факт залишення дітей без батьківського піклування та потреби у влаштуванні їх під сімейні форми виховання, оскільки батько вагомих підстав, через які він не повертається до дітей в Україну або не забирає їх до себе, не зазначив, та таким чином самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме заперечення ним можливості позбавлення його батьківських прав не свідчить про інтерес до дітей та реальне бажання змінити ситуацію. Оцінивши даний висновок, суд вважає такий достатньо аргументованим та враховує при вирішенні спору. За приписами ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні неповнолітній [PERSON] та малолітня [PERSON] висловили свою думку у підтримку заявленого позову зазначивши, що вони постійно проживають із своєю бабаю та прабабою, позитивних моментів з батьком не пригадують, вказали, що він телефонує до них, час від часу відповідають йому, однак спілкуватись з ним не хочуть. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вказано, що таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце в тому випадку, якщо мати або батько не виконують свої батьківські обов`язки за відсутності об`єктивних причин, які б перешкоджали цьому. Усталеною є позиція судів про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. З огляду на викладене відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, такий не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх життям, станом здоров`я, інтересами та вподобаннями, тобто не займається вихованням, фактично порушує права дитини на належне батьківське виховання. Суд приходить до переконливого висновку, що в даній справі батько свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей була мінімальною та недостатньою. Це на думку суду свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України. Достовірно встановлено, що відповідач не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з певного часу взагалі проживав за межами України. Відповідно, батько не брав участі у вихованні дітей. Крім того, суд враховує, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликану смертю їхньої матері, однак не вжив заходів на забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність проживання дітей разом і під опікою бабусі. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку в даному випадку скасовує лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, оскільки відсутній фактичний духовний зв`язок між батьком та дітьми. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. Позбавлення відповідача батьківських прав спрямоване на захист прав та інтересів дітей, отже, має законну мету і втручання в права відповідача, є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав (постанова Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18). Окрім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, про що йдеться у постанові Верховного Суду 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. Підсумовуючи наведене у своїй сукупності, наявні достатні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідачем не висловлено свою позицію про позбавлення батьківських прав, жодних доводів у спростування позову не наведено. Суд вважає за необхідне зазначити, що лише той факт, що відповідач заперечував проти позбавлення її батьківських прав, не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку й не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Подібна правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 487/3019/24 Водночас особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Тобто, законодавцем прописано пряму імперативну норму права щодо одночасного вирішення питання про стягнення аліментів при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав. У ст.180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст.182 СК України). Ураховуючи однозначну необхідність у витратах на гармонійний розвиток дітей до їх повноліття, беручи до уваги положення п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України - аліменти у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей можуть стягуватися навіть у безспірному порядку (в наказному провадженні), а також виходячи із засад справедливості, добросовісності і розумності сімейного законодавства (ч.9 ст.7 СК України), з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей у розмірі однієї третини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Указаний розмір не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму. Згідно з вимогами ч.1 ст.79, ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 12 серпня 2025 року та в порядку ч.1 ст.430 ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 1 211,20 грн судового збору. Оскільки, позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», то за приписами ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1 211,20 грн судового збору.

Outcome: approved