Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «Укрсиббанк» у лютому 2024 року звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 772,65 дол. США за період прострочення з 06.02.2021 року по 23.02.2022 року та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.11.2007 року [PERSON] уклала із Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (поточне найменування АТ «Укрсиббанк») договір про надання споживчого кредиту № 11255019000, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25000,00 дол. США, а відповідач зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати щомісячних ануїтентних платежів, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.11.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору). Відповідно до п. 1.3.3 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплатити проценти у розмірі 13,9% річних. Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальниці і ще не повернута у власність банку відповідно до умов договору. Всупереч умов кредитного договору відповідач тривалий час не здійснювала щомісячних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушила прийняті на себе договірні зобов`язання. У цьому зв`язку АТ «Укрсиббанк» звернувся із позовом до суду з вимогою про стягнення боргу з позичальниці [PERSON] заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11255019000 від 20.11.2007 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03.09.2010 року по справі № 2-3552/10 встановлено наявність невиконаних кредитних зобов`язань позичальника перед банком, позов банку задоволено та вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11255019000 від 20.11.2007 року в розмірі 24565,95 дол. США, що еквівалентно 194721,95 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21122,00 дол. США, що еквівалентно 167423,53 грн., заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 3066,18 дол. США, що еквівалентно 24304,08 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 133,64 дол. США, що еквівалентно 1059,27 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 244,00 дол. США, що еквівалентно 1935,07 грн. Після набрання рішенням законної сили були отримані та передані на виконання органів ДВС виконавчі листи. Однак, заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною. Станом на 06.02.2024 року рішення суду не виконано у повному обсязі, заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною. За період з 28.04.2010 по 06.02.2021 року погашено лише проценти у розмірі 21,30 дол. США, а саме: 07.09.2018 року 19,98 дол. США; 21.12.2018 року 1,32 дол. США. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.04.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 10.07.2024 року через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» надійшла заява про відкладення (перенесення) розгляду справи за підписом Агабалаєвої Я.В., яка діє в інтересах АТ «Укрсиббанк». 20.09.2024 року через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог за підписом Агабалаєвої Я.В., яка діє в інтересах АТ «Укрсиббанк». Відповідно до змісту вказаної заяви, позивач просить стягнути на свою користь 3% річних у сумі 3612,20 дол. США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року. Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача, в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явилася повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик за останньою відомою адресою реєстрації місця проживання відповідача. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору відповідач не скористалася. Документів, що підтверджують поважність причин її відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст.130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судомне встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Судом встановлено, що 20.11.2007 року [PERSON] уклала із Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (поточне найменування АТ «Укрсиббанк») договір про надання споживчого кредиту № 11255019000, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25000,00 дол. США, а відповідач зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати щомісячних ануїтентних платежів, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.11.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору). Відповідно до п. 1.3.3 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплатити проценти у розмірі 13,9% річних. Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальниці і ще не повернута у власність банку відповідно до умов договору. Всупереч умов кредитного договору відповідач тривалий час не здійснювала щомісячних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушила прийняті на себе договірні зобов`язання. У цьому зв`язку АТ «Укрсиббанк» звернувся із позовом до суду з вимогою про стягнення боргу з позичальниці [PERSON] заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11255019000 від 20.11.2007 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03.09.2010 року по справі № 2-3552/10 встановлено наявність невиконаних кредитних зобов`язань позичальника перед банком, позов банку задоволено та вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11255019000 від 20.11.2007 року в розмірі 24565,95 дол. США, що еквівалентно 194721,95 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 21122,00 дол. США, що еквівалентно 167423,53 грн., заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 3066,18 дол. США, що еквівалентно 24304,08 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 133,64 дол. США, що еквівалентно 1059,27 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 244,00 дол. США, що еквівалентно 1935,07 грн. Після набрання рішенням законної сили були отримані та передані на виконання органів ДВС виконавчі листи. Однак, заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною. Станом на 06.02.2024 року рішення суду не виконано у повному обсязі, заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною. За період з 28.04.2010 по 06.02.2021 року погашено лише проценти у розмірі 21,30 дол. США, а саме: 07.09.2018 року 19,98 дол. США; 21.12.2018 року 1,32 дол. США. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Між Банком та фізичною особою виникли правовідносини з кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Предметом позову у справі, яка розглядається, є стягнення з позичальника заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України) у розмірі 3612,20 дол. США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року, тобто стягнення на підставі статті 625 ЦК України відсотків нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості, підтвердженої рішенням суду. У згаданому вище рішенні, в судовому порядку встановлено обставину, що Відповідач, [PERSON] , є порушником грошового зобов`язання, що виходячи з положень ЦК України є підставою для застосування до неї правових наслідків, встановлених договором або законом, та, зокрема, у вигляді нарахування та стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України до погашення заборгованості. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У даному випадку, зобов`язання між сторонами виникло з Договору, за яким Відповідач зобов`язався розрахуватися з Позивачем на умовах, визначених сторонами. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і тривав до 04.09.2025 року, а саме після набрання чинності Закону України «Про внесення зміни до розділу «прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 3% річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим до 04.09.2025 року (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідач [PERSON] має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03.09.2010 року по справі № 2-3552/10 встановлено наявність невиконаних кредитних зобов`язань позичальника перед банком, позов банку задоволено та вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11255019000 від 20.11.2007 року в розмірі 24565,95 дол. США, що еквівалентно 194721,95 грн. та судового збору. Водночас, жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що станом на теперішній час відповідач у повному обсязі виконала рішення Суворовського районного суду м. Херсона № 2-3552/10 від 03.09.2010 року та повернула позивачу у повному обсязі встановлену даним рішенням суму заборгованості у розмірі 24565,95 дол. США, ними суду не надано. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання [PERSON] своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що вимоги позивача про сплату відповідачем 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 11255019000 від 20.11.2007 року, є правомірними. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України шляхом стягнення з [PERSON] 3% річних у сумі 3612,20 дол. США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, відповідач, в свою чергу, відомостей, що заборгованість погашена чи свого розрахунку заборгованості суду не надала, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних у сумі 3612,20 дол. США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року, тобто позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З платіжної інструкції № 0023135830 від 07.02.2024 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь у повному обсязі. На підставі ст. ст. 207, 526, 530, 626, 628, 633, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: approved