Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява адвоката Черкашина І.І. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з відповідачем з 14 жовтня 1984 року перебувала у шлюбі, який було зареєстровано у Будинку одруження міста Сумгаіт, Азербайджан, відповідний актовий запис № 993, після чого обидва з подружжя мали прізвище « [PERSON] » - по чоловіку. В подальшому, 06 грудня 1990 року Заводським відділом РАСЦУ м. Запоріжжя шлюб між сторонами був розірваний, після чого позивач повернула собі дошлюбне прізвище « [PERSON] ». За період вищезгаданого шлюбу, у червні 1990 року шляхом купівлі-продажу сторонами за спільні кошти на території України був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] . На той час, після розірвання шлюбу, поділ майна сторонами не проводився, адже через неповні два місяці сторони знову зареєстрували шлюб, а саме 01 лютого 1991 року, у Заводському районному відділі РАСЦУ м. Запоріжжя, відповідний актовий запис № 24. Після чого обидва з подружжя мали прізвище « [PERSON] / [PERSON] » - по дружині. Спільне життя з відповідачем спочатку склалося добре, однак згодом через відсутність взаєморозуміння між сторонами, розходження поглядів на сімейні відносини та на обов`язки з ведення спільного господарства шлюбні відносини між подружжям фактично призупинились, сторони почали проживати окремо, однак юридично розлучення не оформлювали. Лише на початку 2024 року позивач випадково дізналася про те, шлюб укладений між нею та відповідачем було розірвано заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2018 року, справа № 332/2548/18 за позовом [PERSON] . Вищезгадане заочне рішення по справі № 332/2548/18 [PERSON] отримала лише 06.02.2024 року. Водночас на початку 2024 року позивачу стало відомо, що 14.08.2023 відповідач без відома останньої зняв її з зареєстрованого місяця проживання за адресою: [ADDRESS] . Наразі [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . Правовстановлюючі документи на спільне нерухоме майно придбане у першому шлюбі сторін оформлені на ім`я відповідача. Отже, вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Проте, на даний час, відповідач [PERSON] чинить перешкоди у доступі та користуванні спільним майном, від будь-яких форм спілкування з позивачем відповідач ухиляється. Позивач вказує, що оскільки їхні з відповідачем частки у спірному житлі є рівними, але домовленості з відповідачем не було досягнуто, між ними виник спір про порядок володіння житлом, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, вона змушена звертатися до суду із вимогами про розподіл цього майна. У зв`язку з вищевказаним, [PERSON] прохала суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді Заводського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Стороною відповідача відзив не наданий. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Кузнєцовим Д.О. надані пояснення у справі, відповідно до яких позовні вимоги не визнаються в повному обсязі. Зазначає, що [PERSON] заперечує проти позову, оскільки шлюбні відносини між сторонами були припинені з січня 2000 року, що, на його думку, підтверджується в рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року у справі №332/2548/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, де було встановлено, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинені з січня 2000 року. Крім того, відповідно до заочного рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 липня 2022 року у справі №332/5236/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, Заводським районним судом м. Запоріжжя у заочному рішенні від 26 липня 2022 року встановлено, що відповідно до акту №4 від 30.11.2021 року, складеного головою квартального комітету №58 відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] з 2000 року. В той самий час, на момент розгляду вказаних справ №332/2548/18 та №332/5236/21 місце проживання [PERSON] , було офіційно зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , де фактично мешкала [PERSON] з 2000 року він не знав, оскільки жив своїм життям. Таким чином вважає, що [PERSON] фактично протягом 24 років не цікавилась питанням про те, чи розірвано шлюб чи ні. Отже, [PERSON] могла довідатись про розірвання шлюбу у будь-який час за умови, якби її це питання цікавило. До позову позивач не додала жодного доказу, який би свідчив про поважну причину, яка їй завадила дізнатись про розірвання шлюбу раніше. Позивач з позовом до суду звернулась 11.03.2024 року. Тому вважає, строк позовної давності щодо розподілу майна подружжя сплив 09.11.2021 року. Також зазначає, що будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний за власні кошти позивача, які отримав від продажу своєї власної квартири, а не за спільні з позивачем кошти. Крім того, згідно з технічним паспортом в редакції станом на 08 вересня 1994 року на присадибній ділянці [ADDRESS] знаходився: житловий будинок літ. А загальною площею 46,3 м.кв; сарай літ. В; погріб; фундамент, паркан №1, водопровід №3; службове приміщення а-1, сіни а-2. В позові [PERSON] просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Вже після 2000 року позивачем за його власні кошти була добудована прибудова літ. А-1. Після здійснених прибудов площа будинку змінилась. Згідно з технічним паспортом від 14 грудня 2012 року загальна площа будинку склала 91,0 м.кв, з якої 65,5 кв.м. житлової площі. Отже, внаслідок виконаного ним будівництва загальна площа будинку збільшилась на 44,7 кв.м. У зв`язку з наведеним, вважає вимогу позивача про визнання за нею права власності на частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] безпідставною та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 02 березня 2025 року заявила клопотання про проведення судового засідання без її представників адвокатів Черкашина І.І. та Булдигіної М.С., також підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначила, що спірний будинок був придбаний у шлюбі з відповідачем, тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Відповідач [PERSON] в судове засідання 02 березня 2026 року не заявився. Представник відповідача адвокат Кузнєцов Д.О. проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав, викладених у раніше наданих суду поясненнях. Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з положенням ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14 жовтня 1984 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, який зареєстрований у Будинку одруження міста Сумгаіт, Азербайджан, актовий запис № 993. Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом ЗАЦС 06 грудня 1990 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєне дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Вищезазначена інформація відповідачем не спростована. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 01 лютого 1991 року у районному Заводському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 24. Під час укладення шлюбу [PERSON] змінив прізвище з « [PERSON] » на прізвище дружини « [PERSON] ». Заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року у справі №332/2548/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] (відповідачем) та [PERSON] (позивачем) був розірваний. Рішення набрало законної сили 09.11.2018. З довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за № 1554594-2024 від 30.01.2024 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 липня 2022 року у справі №332/5236/21, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 20.09.2022. Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 травня 1989 року, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудженнями за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 600 кв.м, будинок один жилий одноповерховий каркасний, жилою площею 22,2 кв.м, зазначений в плані літерою «А», та господарчі і побутові будівлі і спорудження: сарай, зазначений в плані літерою «В»; вбиральня, зазначена в плані літерою «Г»; паркан, зазначений в плані цифрою «№1»; водопровід, зазначений в плані цифрою «№2». Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , станом на 08 вересня 1994 року, за вищезазначеною адресою знаходився: житловий будинок літ. А загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 32,7 кв.м; сарай літ. В; погріб; фундамент, паркан №1, водопровід №3; службове приміщення а-1, сіни а-2. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , станом на 14 грудня 2012 року, власником вищезазначеного житлового будинку є [PERSON] (відповідач), будинок чотирьохкімнатний, має загальну площу 91,0 кв.м; житлову площу 65,6 кв.м. Також у технічному паспорті зазначені ряд господарських будівель та споруд: житлова прибудова А1, прибудови а1 та а2, козирок до а2, погріб з шийкою, сарай «Г», вольєр «Д», душ «Е», замощення «І», паркани «№1» та «№4», водопровід «№3», водомір «№3-1», хвіртки «№5» та «№7», зливна яма «№6». З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що не знайдено жодного об`єкта за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. На підставі ч.1 та ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії в часі. Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Тобто на момент реєстрації шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] - [INFO] , та придбання [PERSON] житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудженнями за адресою: [ADDRESS] , діяли норми КпШС, ЦК України (1963 року). Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України. Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Положення наведених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Щодо посилань сторони відповідача на те, що позивач з даним позовом до суду звернулась 11.03.2024, тому строк позовної давності щодо розподілу майна подружжя сплив 09.11.2021 (спливом трьох років після набрання законної сили заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року у справі №332/2548/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний), суд вважає за необхідне зазначити наступне. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15). Отже, початок перебігу позовної давності в справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року в справі №522/3192/21, від 02 серпня 2024 року в справі № 289/2115/21, від 03 листопада 2025 року в справі № 761/25624/20. Спір з приводу спільного майна між сторонами виник після того як [PERSON] дізналась про те, що відповідач [PERSON] без її відома зняв її із зареєстрованого місця проживання, тому, позивач у березні 2024 року звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, тим самим строк позовної давності порушений не був. Щодо посилань сторони відповідача на встановлення судовими рішеннями ряд обставин, суд зазначає таке. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. З даного приводу суд зазначає, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №917/1345/14 від 03.07.2018, провадження №12-144гс18). Поряд з цим, стала практика Верховного Суду виходить з того, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17). Зокрема, такі ж положення містить і ч. 7 ст. 82 ЦКП України, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. В той же час, зазначення в описовій частині рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року у справі №332/2548/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, як обґрунтування позовних вимог, припинення між сторонами шлюбних відносин з січня 2000 року, не може бути враховано судом при розгляді даної цивільної справи, оскільки дані обставини не були предметом позову та не досліджувалися в судовому засіданні. Посилання сторони відповідача на заочне рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 липня 2022 року у справі №332/5236/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому міститься посилання на акт №4 від 30.11.2021 року, складений головою квартального комітету №58. Відповідно до якого відповідач ( [PERSON] ) не мешкає за адресою: [ADDRESS] з 2000 року, суд не може прийняти в якості заперечень на дану позовну заяву, оскільки цивільна справа №332/5236/21 має інший предмет розгляду та під час розгляду цивільної справи №332/5236/21 та даної цивільної справи досліджуються різні фактичні обставини. Отже, суд вважає, що надана правова оцінка судом матеріалів іншої справи №332/5236/21 не є преюдиціальним фактом у даній справі, тому суд її не враховує. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)). Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86). Згідно з частини другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об?єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146. При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №722/1882/16-ц. Позивач [PERSON] у позовній заяві просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . В той же час, сторонами не спростовано, що з часу придбання вищезазначеного житлового будинку у 1989 році добудоване житлове приміщення, а також господарські приміщення та споруди, які є складовою об`єкта нерухомого майна, є самочинними та не можуть існувати як окремий об`єкт права власності. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №243/5477/15-ц. Таким чином, з урахуванням того, що спірний житловий будинок було самочинно добудовано, внаслідок чого змінилася його площа, добудовані приміщення є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного будинку задоволенню не підлягають. Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed