Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.04.2024 року в розмірі 90000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 квітня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким Позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 234000,00 гривень (двісті тридцять чотири тисячі гривень), які Відповідач зобов?язався повернути не пізніше ніж через 24 місяці, а саме 02.04.2026 року. Даний договір позики було нотаріально завірено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Двірник І.В. від 02.04.2024 року, та зареєстровано в реєстрі за N? 728. Відповідно до пункту 4 Договору позики, Відповідач зобов?язаний був повертати позичені гроші у безготівковій формі на карту Позивача до 20 (двадцятого) числа кожного місяця. Так, Відповідач зробив лише один переказ грошових коштів на повернення позики, а саме 14.06.2024 року він переказав на особисту картку Позивача кошти у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. Та більше жодного переказу не робив. Позивач намагався телефонувати Відповідачу та писати на особисті месенджери, однак на момент звернення до суду Відповідач так і не вийшов на зв?язок та не пояснив, з якої причини він перестав виконувати покладене на нього зобов?язання зі сплати позики. Тому на момент звернення до суду у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем, яка становить 87750 гривень, та складається з 9750 гривень (сплата за кожний місяць 234000/24= 9750), та прострочення сплати за 9 (дев?ять) місяців, окрім червня, коли Відповідач перерахував на рахунок Позивача 10000 гривень. Враховуючи, що Відповідач покладені на нього обов?язки за договором позики не виконує, та не виходить на контакт із Позивачем, для повернення позики, Позивач вважає, що його майнові права були порушення, а тому він вирішив звернутися до суду для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 29.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, в надісланій суду заяві просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надсилання повісток за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання тричі поспіль не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву по справі не скористався, будь-яких клопотань та заяв не надіслав, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, ухваливши заочне рішення. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 02 квітня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв гр. [PERSON] на підставі довіреності, укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований у реєстрі за № 728. Відповідно до умов договору позики від 02 квітня 2024 року позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 234 000 грн, які останній зобов`язався повернути протягом 24 місяців шляхом здійснення щомісячних платежів до 20 числа кожного місяця (п.4 договору). Відповідно до пункту 2 зазначеного договору судом встановлено, що грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, а факт передачі зазначеної суми засвідчується підписами сторін на договорі. Таким чином, суд дійшов висновку, що факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів підтверджується умовами договору позики та підписами сторін, що відповідає правовій природі договору позики як реального договору. З урахуванням зазначених умов договору суд визначає розмір щомісячного платежу таким чином: 234 000 грн ? 24 місяці = 9 750 грн. Таким чином, відповідач зобов`язаний був сплачувати позивачу щомісячно 9 750 грн у рахунок погашення позики. З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином зобов`язання за договором не виконував та допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що станом на момент звернення позивача до суду простроченими є дев`ять щомісячних платежів. Отже, загальний розмір нарахованих платежів за вказаний період становить: 9 ? 9 750 грн = 87 750 грн. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, відповідач здійснив лише один платіж на користь позивача 14 червня 2024 року у розмірі 10 000 грн, після чого подальше виконання зобов`язання припинив. Відповідно до загальних засад виконання грошових зобов`язань сплачені кошти підлягають зарахуванню у рахунок погашення заборгованості. Таким чином, з урахуванням здійсненого відповідачем платежу розмір фактичної заборгованості становить: 87 750 грн 10 000 грн = 77 750 грн. Отже, суд приходить до висновку, що належним чином доведеним розміром заборгованості відповідача перед позивачем є 77 750 грн. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: "зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості" (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); "позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)" (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Суд оцінює докази у їх сукупності та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судового збору. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 18 вересня 2025 року, визначивши ціну позову у розмірі 90 000 грн.. Відповідно до вимог законодавства, чинного на момент звернення до суду, ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на час звернення до суду прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн, у зв`язку з чим мінімальний розмір судового збору становив: 0,4 ? 3028 грн = 1 211,20 грн. Оскільки 1 відсоток ціни позову (900 грн) є меншим за мінімальний розмір судового збору, визначений законом, при поданні даного позову підлягав сплаті судовий збір у сумі 1 211,20 грн, що відповідає мінімальному розміру судового збору, встановленому законом на момент звернення до суду. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується Посвідченням серії [NUMBER] , у зв`язку з чим він звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про судовий збір». З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та встановив порушення відповідачем зобов`язань за договором позики, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial