Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

У червні 2025 року позивачка [PERSON] звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 10 грудня 2024 року між нею та відповідачкою [PERSON] , яка є її рідною онукою, укладено договір дарування згаданої квартири. [PERSON] зазначила, що на момент укладення договору дарування їй було 88 років, вона страждає на серйозні вікові захворювання, унаслідок чого має труднощі з пересуванням та потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Також позивачка є особою з інвалідністю першої групи. [PERSON] вказала на те, що квартира [ADDRESS] є її єдиним житлом, іншого нерухомого майна у власності позивачка немає. Після укладення договору дарування квартири [ADDRESS] її фактична передача обдарованій не відбулась, [PERSON] продовжила проживати у цій квартирі та сплачувати витрати на її утримання. Позивачка стверджувала, що [PERSON] пообіцяла надавати їй допомогу, здійснювати догляд за нею та недієздатною донькою позивачки [PERSON] . 10 грудня 2024 року [PERSON] приїхала до [PERSON] та наполегливо прохала поїхати до приватного нотаріуса для оформлення документів. Позивачка була переконана, що вона їде для укладення договору довічного утримання, натомість після підписання договору вона виявила, що нею насправді укладено договір дарування. Позивачка наполягала на тому, що жодного усвідомленого волевиявлення на укладення договору дарування квартири у неї не було, вона помилилися щодо правової природи правочину, оскільки мала намір укласти виключно договір довічного утримання. З огляду на викладене, покликаючись на положення ст. 229 ЦК України, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 10 грудня 2024 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 2151. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Представниця відповідачки адвокат Тетарчук І.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачка є бабусею відповідачки, між ними були хороші стосунки. Відповідачка є опікуном над недієздатною донькою позивачки [PERSON] . Адвокат Тетарчук І.В. стверджувала, що її довірителька завжди допомагала позивачці, навіть перебуваючи під тимчасовим захистом за кордоном, вона продовжувала піклуватись про позивачку, регулярно приїжджаючи в Україну. У листопаді 2024 року у [PERSON] виник намір подарувати онучці квартиру [ADDRESS] без жодних умов. Реалізуючи бажання [PERSON] подарувати [PERSON] квартиру, за ініціативою позивачки сторони справи 27 листопада 2024 року поїхали до офісу нотаріуса, однак вони не змогли укласти договір через відсутність усіх необхідних документів. 10 грудня 2024 року [PERSON] та [PERSON] знову прибули в офіс приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яворської Н.В., де і уклали оспорюваний договір дарування. Після укладення вказаного правочину відповідачка передала позивачці оригінали документів на квартиру, та сторони погодили, що [PERSON] продовжить проживати в квартирі [ADDRESS] , хоча це не єдине її житло в місті Києві. Представниця відповідачки стверджувала, що, укладаючи договір дарування квартири, [PERSON] повністю усвідомлювала його зміст та наполягала на тому, щоб якнайшвидше його укласти. Адвокат Тетарчук І.В. звертала увагу на те, що після укладення договору дарування квартири від 10 грудня 2024 року, незважаючи на воєнний стан та наявність двох малолітніх дітей, [PERSON] регулярно приїжджає з-за кордону до [PERSON] та продовжує піклуватись про неї та її недієздатну доньку [PERSON] . Також представниця відповідачки зазначала, що позивачка має негативний досвід укладання договору довічного утримання, оскільки укладений 19 травня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання розірвано з ініціативи [PERSON] . Зважаючи на те, що позивачкою вже укладався договір довічного утримання, вона розуміла різницю між договором довічного утримання та договором дарування Представниця відповідачки вважає, що ініціювання визнання договору недійсним та звернення до суду з позовом є наслідком впливу на [PERSON] сторонніх осіб. З цих підстав адвокат Тетарчук І.В. просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Відповідь на відзив позивачка та її представник до суду не подали. У підготовчому судовому засіданні ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року судом за клопотанням представниці відповідачки адвоката Тетарчук І.В. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яворську Н.В. Третя особа подала до суду письмові пояснення щодо позову, проте, зважаючи на те, що вона не надала доказів, що підтверджують направлення пояснень сторонам справи, як це вимагають приписи ч. 4 ст. 178, ч. 3 ст. 181 ЦПК України, суд залишив пояснення щодо позову без розгляду. У підготовчому судовому засіданні ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки та витребувано в Адміністрації Державної прикордонної служби України документ, який містить інформацію про факти перетину державного кордону України (виїзд з України та в`їзд в Україну) [PERSON] за період з 01 січня 2024 року до 22 липня 2025 року. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва, постановленою 23 липня 2025 року у підготовчому судовому засіданні, задоволено клопотання представниці відповідачки адвоката Тетарчук І.В. та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яворської Н.В. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення цим нотаріусом договору дарування квартири від 10 грудня 2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 2151. 13 серпня 2025 року до суду надійшли докази, витребувані у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яворської Н.В. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 22 серпня 2025 року Адміністрації Державної прикордонної служби України надала докази, витребувані судом. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та за клопотанням її представника була допитана в якості свідка. [PERSON] показала, що поїхала з онукою до нотаріуса для підписання саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Наполягала на тому, що метою укладення договору було забезпечення догляду її та її недієздатної доньки [PERSON] . Позивачка стверджувала, що підписала договір, попередньо не прочитавши його, оскільки довіряла [PERSON] , а нотаріус не зачитувала їй вголос текст договору. [PERSON] категорично заперечила те, що вона обіцяла подарувати відповідачці квартиру [ADDRESS] , оскільки завжди мала намір укласти саме договір довічного утримання. [PERSON] вказувала на те, що потребує постійного стороннього догляду, оскільки їх важко самостійно пересуватись та обслуговувати себе, а тому хоче знайти людей, які доглядатимуть за нею. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Маринушкін А.Г. підтримав позовні вимоги своєї довірительки, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачка заперечувала проти позовних вимог [PERSON] . За її клопотанням відповідачка була допитана в якості свідка. [PERSON] показала, що саме позивачка ініціювала укладення договору дарування квартири. До нотаріуса сторони справи приїздили двічі, оскільки під час першого візиту вони не змогли укласти договір через проблеми з документами. [PERSON] зауважила, що перед вчиненням оспорюваного правочину вона нічого не обіцяла [PERSON] , а здійснення догляду не було умовою укладення договору. Представники відповідачки адвокати Тетарчук І.В. та Шарко Д.В. заперечували проти задоволення позову [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яворська Н.В. в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] зателефонувала до неї та записалась на консультацію щодо укладення договору. 27 листопада 2024 року відповідачка приїхала разом з [PERSON] до офісу нотаріуса. Третя особа зазначила, що в особистій бесіді з нею позивачка повідомила, що бажає подарувати квартиру [PERSON] , оскільки остання піклується про неї. [PERSON] казала, що знає про договір довічного утримання, проте не хоче його укладати. Позивачці було роз`яснено наслідки укладання договору дарування і договору довічного утримання. Посвідчення договору відклали до наступного разу, оскільки у квартирі були зареєстровані діти [PERSON] , а також існувала заборгованість з оплати комунальних послуг. У день укладання договору кожна зі сторін мала свій комплект документів. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яворська Н.В. зауважила, що не посвідчила б договір довічного утримання, оскільки [PERSON] часто виїжджає за кордон, а тому не могла б належним чином виконувати умови такого договору. Третя особа зазначила, що позивачка повідомила їй, що усвідомлює, що після укладання договору дарування "ніхто нічого їй не винен". Також нотаріус стверджувала, що примірник договору вона видала лише [PERSON] , [PERSON] примірник договору не отримала. Текст договору позивачка читала самостійно, а також його читала [PERSON] відповідачка. Позивачці було роз`яснено, що на відміну від договору довічного утримання після укладання договору дарування її за позовом обдарованої можуть зняти з реєстрації місця проживання. На це [PERSON] відповіла, що знає про це та має іншу квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з жовтня 2023 року до лютого 2025 року вона працювала консьєржем в будинку, в якому мешкала [PERSON] , допомагала їй купувати продукти. Свідок вважала, що [PERSON] не могла себе обслуговувати. Особливо її стан здоров`я погіршився останнім часом після перелому шийки стегна. Проте позивачка орієнтувалась в часі та просторі, самостійно читала. Повідомляючи свідку про свій намір укласти з [PERSON] договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] , [PERSON] вживала термін "переоформити". Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що приїжджала допомагати [PERSON] по господарству. [PERSON] не може приготувати їжу, забувається, потребує спілкування. Свідок звернула увагу, що до документів [PERSON] ставилась дуже прискіпливо, для читання користувалась окулярами та лупою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази, в яких зазначила, що [PERSON] через похилий вік та стан здоров`я не могла себе обслуговувати, потребувала стороннього догляду. Необхідну допомогу позивачці надавала [PERSON] . Свідок звернула увагу на те, що [PERSON] читала в окулярах. 26 лютого 2026 року відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення та оголошено дату і час його проголошення на 15 год 00 хв 06 березня 2026 року. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. 19 вересня 2011 року за договором купівлі-продажу квартири (з відкладальною умовою), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О., зареєстрований за № 3210, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (т. 2, а. с. 110-113). 22 листопада 2011 року за позивачкою було зареєстровано право власності на згаданий об`єкт нерухомості (т. 2, а. с. 114). 10 грудня 2024 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований за № 2151. За умови цього договору договору [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність) відповідачці [PERSON] , належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] (т. 2, а. с. 104-105). Цього ж дня право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачкою (т. 1, а. с. 131). Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ч. 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предметом позову [PERSON] є визнання договору дарування недійсним. Підставою позову є те, що позивачка вчинила оспорюваний правочин під впливом помилки, оскільки, укладаючи договір дарування, вона мала на меті укласти договір довічного утримання (ст. 229 ЦК України). Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно зі ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми ст. ст. 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 490/8021/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 742/4636/15, від 14 січня 2020 року у справі № 305/1660/17, провадження від 05 лютого 2020 року у справі № 604/459/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 645/3205/17, від 13лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, від 27 лютого 2020 року у справі № 643/6032/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 640/6698/17). Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2020 року у справі № 643/6032/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 зауважив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Зміна свого рішення дарувальником або зміна ставлення до його наслідків після укладення правочину, не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність. Зокрема, зміна рішення чи стосунків після укладення договору, подальша зміна життєвих обставин або невиконання усних домовленостей між родичами чи сторонами договору не впливає на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19,від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21, від 05 листопада 2025 року у справі № 638/9300/19). За положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Саме істотна помилка призводить до укладення правочину, за її відсутності правочин не був би укладений. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. До обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, не відноситься мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. У постанові Верховний Суд від 21 лютого 2025 року в справі №363/112/23 виснував, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Зібраними у справі доказами підтверджується, що [PERSON] є особою похилого віку, на момент укладення договору дарування квартири від 10 грудня 2024 року страждала на хронічні захворювання (т. 1, а. с. 34-49, 52-57; т. 2, а. с. 228). Однак ці докази не свідчать про безумовну неспроможність позивачки через її вік та стан здоров`я правильно сприймати фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У п. п. 18, 19 оспорюваного договору дарування квартири від 10 грудня 2024 року зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нам нотаріусом роз`яснено. Цей договір прочитано дарувальником та обдарованою, кожним окремо. Після прочитання договору вони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає дійсним намірам сторін, кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки. У вказаному вище договорі також зазначено, що дієздатність сторін перевірено, сторони діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення та умови цього договору, його правові наслідки. Оцінюючи доводи позивачки щодо того, що вона помилилася щодо правової природи правочину, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, суд ураховує те, що [PERSON] мала досвід укладення договору довічного утримання. Так, 19 травня 2023 року [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 523 (т. 1, а. с. 158-160). За умовами цього договору відчужувач зобов`язалась передати у власність набувача належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язалась довічно доглядати і утримувати відчужувача. 17 листопада 2023 року за взаємною згодою сторін договір довічного утримання (догляду) від 19 травня 2023 року було розірвано (т. 2, а. с. 117-118). Те, що позивачка вже укладала договір довічного утримання та угоду про його розірвання, свідчить про те, що вона була обізнана з істотними умовами такого виду договорів, які суттєво відрізняються від істотних умов договору дарування. Тому, підписуючи оспорюваний договір дарування, позивачка не могла не помітити, що його умови значно відрізняються від договору довічного утримання, який вона укладала в минулому. Більш того, оспорюваний договір дарування не був укладений одномоментно. Вперше [PERSON] та [PERSON] прибули для укладення договору в офіс нотаріуса 27 листопада 2024 року, проте не змогли його укласти через відсутність усіх необхідних документів. Наступний візит до офісу нотаріуса відбувся 10 грудня 2024 року, що свідчить про те, що у [PERSON] було достатньо часу ретельно обміркувати ситуацію та відмовитись від укладення договору дарування квартири, якщо це не відповідало її дійсному волевиявленню. Доводи позивачки щодо того, що квартира [ADDRESS] є її єдиним житлом спростовується зібраними у справі доказами. Так, [PERSON] на праві власності належить 30/100 частини квартири [ADDRESS] (т. 2, а. с. 17-18). Також суд відхиляє доводи позивачки з приводу того, що вона через відсутність у неї окулярів в офісі нотаріуса не змогла ознайомитись зі змістом договору, що мало наслідком підписання нею договору дарування, який вона не мала намір укладати. Так, [PERSON] та її представником не спростовано, що фотознімок, на якому позивачка в окулярах (т. 2, а. с. 30), зроблений не в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яворської Н.В. 10 грудня 2024 року. Зважаючи на те, що [PERSON] не доведено тієї обставини, що на момент укладення нею договору дарування квартири від 10 грудня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2151, вона помилилась стосовно правової природи правочину, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed