Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року у розмірі 21 856 гривні 34 копійки, судового збору в розмірі 2 422 гривні 40 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 травня 2018 року між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2018986806, відповідно до умов якого банк надав споживачу кредит, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, визначені цим договором. 24 березня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір факторингу № 24/03/23, відповідно до якого первісний кредитор АТ «ОТП БАНК» відступив на користь нового кредитора ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» права вимоги за Кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року. Відповідач не виконала належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого сума боргу перед новим кредитором становить 21 856 гривень 34 копійки, із яких: заборгованість по тілу кредиту - 12 690 гривень, заборгованість по відсотках - 9 166 гривень 34 копійки, комісія - 0,00 гривень. ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення на адресу відповідача вимоги про погашення кредитної заборгованості. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2025 року справу передано на розгляд до Новозаводського районного суду міста Чернігова за територіальною підсудністю. Ухвалою судді від 08 січня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляла, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 23 травня 2018 року між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] укладений Кредитний договір № 2018986806, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 7 678 гривень 72 копійок на придбання товару у продавця ТОВ «ДІЄСА», а також 300 гривень на сплату додаткових послуг банку, а саме послуга «СМС+Довідка». Строк повернення кредиту 23 травня 2020 року (а.с. 44). Відповідно до п. 1.2 Договору протягом дії Кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 0,01% річних. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Також, 23 травня 2018 року [PERSON] підписала паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), Додаток № 1 до паспорту споживчого кредиту, яким визначено графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та заповнила анкету-заяву на отримання кредиту/опитувальний лист (а.с. 46-49, 51-52). Розділом 2 Кредитного договору визначено, що Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» № 2018986806_CARD від 23 травня 2018 року, є невід`ємною частиною договору. Згідно п. 2.1 Кредитного договору відповідачу відкрито поточний (картковий) рахунок та отримано платіжний електронний засіб. За користування кредитом банк нараховує проценти, які розраховуються банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається тарифами банку та інформаційним листком, який є невід`ємною частиною та додатком до договору; на дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки становить 5% в місяць, розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становить 0,01% річних. Всі інші умови кредитування (зобов`язання по кредитній лінії) визначено у інформаційному листку. Відповідно до розписки [PERSON] від 23 травня 2018 року підтвердила, що нею отримана картка емітована на її ім`я № [NUMBER] терміном дії до лютого 2021 року (а.с. 50). 23 травня 2018 року [PERSON] придбала у ТОВ «ДІЄСА», Магазин 076 товар на загальну суму 7 678 гривень 72 копійки, що підтверджується товарним чеком № 000000012056444, специфікацією до кредитного договору (а.с. 56, 57). 24 березня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір факторингу № 24/03/23, за умовами якого АТ «ОТП БАНК» відступає фактору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами (а.с. 58-67). Згідно з витягом з додатку № 1 до Договору факторингу № 24/03/23 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року на загальну суму заборгованості 21 856 гривень 34 копійки, із яких: сума заборгованості по тілу - 12 690 гривень, заборгованість по відсотках - 9 166 гривень 34 копійок (а.с. 42). Відповідно до вимоги про погашення кредитної заборгованості ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» [PERSON] повідомлялася про відступлення права вимоги за укладеним з АТ «ОТП Банк» Кредитним договором № 2018986806 та необхідність погашення заборгованості із зазначенням реквізитів для сплати (а.с. 78). Згідно з випискою з рахунка приватного клієнта № 2018986806 _CARD за розрахунковий період з 23 травня 2018 року до 24 березня 2023 року та розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2018986806 _CARD від 23 травня 2018 року [PERSON] користувалася кредитними коштами, за весь період використано коштів 26 780 гривень 89 копійок, частково погашала кредит всього надходжень на загальну суму 38 998 гривень 52 копійки, заборгованість на кінець періоду та станом на 24 березня 2023 року становить 21 856 гривень 34 копійки (а.с. 19-37, 80-113). ІV. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін. Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з частинами 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Отже, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», як новий кредитор, набуло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. За правилами ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з положеннями статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до вимог статей 1048-1052, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Із змісту статей 1054, 1055 ЦК України слідує, що за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, відповідно до статей 549-552 ЦК України, що нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2023 року в справі № 753/20537/18). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачка зобов`язання за кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року у повному обсязі не виконала, грошові кошти не повернула, доказів на спростування заборгованості по кредиту не надала. Позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок заборгованості за договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року, в якому зазначено витрати та надходження на карту [PERSON] за період з 24 травня 2018 року до 14 березня 2023 року за весь період використано коштів 26 780 гривень 89 копійок, надходження коштів на рахунок - 38 998 гривень 52 копійок, нараховано плати за обслуговування - 40 гривень, проценти - 32 383 гривні 97 копійок, штраф - 1 650 гривень, заборгованість на кінець періоду та станом на 24 березня 2023 року становить 21 856 гривень 34 копійки (а.с. 80-113). Крім розрахунку заборгованості позивачем надано виписку АТ «ОТП Банк» з рахунка приватного клієнта № 2018986806 _CARD за розрахунковий період з 23 травня 2018 року до 24 березня 2023 року із зазначенням сум операцій по карті відповідача (а.с. 19-37), а тому суд вважає їх належними доказами наявності заборгованості по кредитному договору, оскільки у них відображено всі здійснені операції по рахунку, зокрема придбання товарів, оплата послуг, списання процентів, внесення коштів, тощо. Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зазначила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається із паспорта споживчого кредиту відповідачу надано кредитні кошти на суму 7 978 гривень 72 копійок на строк 24 місяці, а також відкрита кредитна лінія зі встановленим кредитним лімітом 2 000 гривень (з можливістю збільшення відповідно до кредитного договору) строком на 36 місяців (з правом пролонгації) (а.с. 46-47). Однак, кредитний договір, заява-анкета та паспорт споживчого кредиту не містять умов пролонгації. Згідно із розпискою [PERSON] від 23 травня 2018 року остання отримала картку № [NUMBER] , емітовану АТ «ОТП Банк» на її ім`я терміном дії до лютого 2021 року (а.с. 50). Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 569/13606/17-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що 22 березня 2019 року банком за перевипуск дублікату платіжної картки та ПІН-коду, згідно тарифів банку нараховано до списання плата у розмірі 40 гривень (а.с. 20, 86). Письмового договору між банком та [PERSON] про видачу нової платіжної картки матеріали справи не містять. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо перевипуску кредитної платіжної № [NUMBER] та продовження строку кредитування. Таким чином, строк дії кредитного договору закінчився 22 травня 2021 року, докази пролонгації кредитного договору у матеріалах справи відсутні. Крім того, із наданого позивачем розрахунку, не вбачається користування відповідачем кредитними коштами після закінчення строку кредитування. Однак, банком після спливу строку кредитного договору за період з 23 травня 2021 року по 14 березня 2023 року нараховувалися відсотки до 14 березня 2023 року (а.с. 80-113). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що продовження нарахування процентів після закінчення строку кредитного договору є неправомірним. Тому, АТ «ОТП Банк» не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами після 22 травня 2021 року. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Брайт Інвестмент» просить стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року у розмірі 21 856 гривень 34 копійки, із яких: заборгованість по тілу кредиту - 12 690 гривень, заборгованість по відсотках - 9 166 гривень 34 копійки, однак належного розрахунку нарахованих процентів на вказану суму суду не надано. Із наданого розрахунку не можливо встановити, за якою відсотковою ставкою нараховувалися відсотки, оскільки графа «Нарахування %» не відображає розміру процентної ставки, а також на яку суму тіла кредиту нараховані відповідні відсотки. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами по кредиту. Суд дійшов до висновку, що оскільки [PERSON] порушила зобов`язання щодо повернення кредиту, на підставі статей 525-527, 530, 611, 629, 1050, 1054 ЦК України позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача заборгованість по тілу кредиту за Кредитним договором № 2018986806 від 23 травня 2018 року у розмірі 12 690 гривень. V. Розподіл судових витрат Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати (а.с. 1), які відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1 406 гривень 69 копійок (12690 х 2422,40/21856,34). Згідно пункту 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір № 43115064 про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та Адвокатським бюро «ОЛЬГИ КЛЕЩ», додаткова угода № 2018986806 від 01 вересня 2025 року, детальний опис виконаних робіт, акт № 2018986806 від 30 вересня 2025 року про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом, згідно якого загальна вартість наданих послуг складає 5 000 гривень, із яких: правовий аналіз обставин спірних правовідносин - 1500 гривень, складання позовної заяви - 3 000 гривень, формування додатків до позовної заяви - 500 гривень, платіжна інструкція № 1933 від 02 жовтня 2025 року на суму 5 000 гривень (а.с. 18, 43, 68-72, 73, 76). Суд з урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, часткового задоволення позовних вимог, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати не є співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial