Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Акрітова К.К., звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до Миргородської міської ради Полтавської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Свій позов мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,40 га з яких 0,35 га призначено для ведення особистого господарства, а 0,05 га для обслуговування житлового будинку та погосподарських споруд, розташована в с. Веселе на території Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому до дня смерті майно заповів позивачці. Згідно з вимогами чинного законодавства, після смерті [PERSON] позивач звернулася до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Лавренка Наталії Володимирівни з заявою щодо оформлення спадкових прав на майно померлого. 18 вересня 2025 року нотаріус повідомила, що на ім`я позивача було залишено заповіт, який внесений до Спадкового реєстру за номером 82556914 від 16.09.2025. Однак вона зазначила, що для оформлення спадщини позивач не подала правовстановлюючий документ на землю, державний акт на земельну ділянку, а також витяг з Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номера та витяг з Державного реєстру речових прав на зазначене майно. Правовстановлюючий документ відсутній через те, що [PERSON] був особою похилого віку і через стан здоров`я, а також свій матеріальний стан, не встиг завершити процедуру приватизації земельної ділянки до моменту своєї смерті. Право на земельну ділянку було ним набуто на підставі рішення Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 12 травня 1999 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність». Просила визнати за нею право власності на земельну ділянку загальним розміром 0,40 га, 0,35 га з яких мають цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, а 0,05 га для обслуговування житлового будинку та погосподарських споруд, що знаходиться в селі Веселе на території Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 23.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 16). 03.11.2025 на адресу суду надійшли пояснення представника ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо поданого позову. Вважав, що Головне управління залучено до участі у справі в якості третьої особи безпідставно. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач [PERSON] має заповіт від 07.08.2001 року в якому зазначено, що все належне майно яке належало [PERSON] він заповідає [PERSON] . Згідно додатків до позовної заяви, а саме копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, встановлено, що відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №82556415 від 16.09.2025 року спадкова справа по померлому [INFO] [PERSON] не заводилася. Таким чином, рішення у цій цивільній справі не може вплинути на права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Просив розглядати справу №541/4090/25 без участі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с. 22-24). 06.11.2025 на адресу суду надійшов відзив від представника Миргородської міської ради, який зазначив, що даний позов не відповідає вимогам закону та є передчасним. Так, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання за нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Також, згідно змісту позовної заяви та матеріалів доданих як докази до позову, позивач надає «Повідомлення» приватного нотаріуса Лавренко Н.В. як відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. Однак, передумовою звернення до суду за захистом порушених невизнаних або оспорюваних прав є наявність саме постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується п. 5 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Крім того, в позовній заяві відсутні відомості з посиланням на докази щодо оцінки вартості земельної ділянки, на яке просить визнати право власності в порядку спадкування за заповітом позивачка. Таким чином, представник Миргородської міської ради просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 28-29). 02.12.2025 представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимогу. Так, просив викласти прохальну частину позовної заяви в наступній редакції: «Ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Попівка Миргородського району Полтавської області, РНОКПП [NUMBER] , в порядку спадкування за заповітом право на завершення процедури приватизації земельної ділянки загальним розміром 0,40 га, 0,35 га з якої має цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, а 0,05 га для обслуговування житлового будинку та погосподарських споруд, що знаходиться в селі Веселе на території Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, як спадкоємця права на землю, що належала померлому [PERSON] , який помер [INFO] , згідно з рішенням Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 12 травня 1999 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» (а.с. 34). 02.12.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 39). Ухвалою суду від 13.01.2026 з Полтавського обласного державного нотаріального архіву витребувано інформацію щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та копію спадкової справи за наявності (а.с. 49). 29.01.2026 на адресу суду надійшла відповідь від в.о. завідувача Полтавського обласного державного нотаріального архіву Вербецької Т.М. в якій остання вказала, що спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не заводилась, що підтверджується долученою Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с. 55-56). Представник позивача адвокат Акрітов К.К. з`явився в судове засідання та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати позицію викладену у відзиві (а.с. 58-59). Представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області як третьої особи у поданих до суду поясненнях просив розглядати справу без його участі (а.с. 24). Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина (а.с. 9). За життя [PERSON] склав заповіт від 07 серпня 2001 року, яким усе належне йому на день смерті майно заповів [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи та відомостями зі Спадкового реєстру. Таким чином, позивачка є спадкоємицею за заповітом, а інших осіб, які б заявляли права на спадкове майно, судом не встановлено (а.с. 5, 7 зворот - 8). До складу спадщини входять усі майнові права, які належали спадкодавцеві на момент смерті. Установлено, що [PERSON] отримав право на безоплате отримання у власність земельну ділянку загальною площею 0,40 га, з яких 0,35 га призначені для ведення особистого підсобного господарства, а 0,05 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану в с. Веселе на території Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, на підставі рішення Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 12 травня 1999 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» (а.с. 36). Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку спадкодавцем оформлений не був, що пояснюється його похилим віком, станом здоров`я та матеріальним становищем, і ці обставини не спростовані відповідачем. Також [PERSON] не була розроблена технічна документація на вищезазначену земельну ділянку. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, до спадкових правовідносин застосовується законодавство, чинне на момент відкриття спадщини. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, а також земельне законодавство, чинне на той час, із урахуванням подальших змін та правових позицій Верховного Суду. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Судом встановлено, що [PERSON] за життя склав заповіт від 07.08.2001 року, яким заповів усе належне йому майно [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи та витягом зі Спадкового реєстру. Відсутність правовстановлюючого документа на земельну ділянку не свідчить про відсутність самого права власності у спадкодавця, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у приватну власність є належною підставою для виникнення такого права. Це узгоджується з положеннями чинного цивільного законодавства та усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої неоформлення спадкодавцем державного акта на землю не позбавляє спадкоємця права на судовий захист шляхом визнання права власності в порядку спадкування. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1.якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2.якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР встановлює строк на прийняття спадщини, згідно з якою дії на прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. У разі пропуску строку для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 ЦК УРСР, вказаний строк може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Також, спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна (ст. 550 ЦК УРСР). Згідно роз`яснень, що містяться у ч. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №717/1796/16-ц зазначено, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Даний висновок також підтримано у постановах ВС: від 26.02.2020 у справі №286/27/18; від 07.02.2020 у справі №431/1160/18-ц; від 02.09.2020 у справі №761/10023/13-ц. Проте, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємця, складні умови праці, які пов`язані із тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними, перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, відбування покарання, з чим пов`язана неможливість прибуття для прийняття спадщини тощо. Судом встановлено, що позивач [PERSON] повинна була подати заяву про прийняття спадщини у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, тобто день смерті спадкодавця [PERSON] [INFO] . Шість місяців закінчилися 09 лютого 2002 року. Позивач [PERSON] звернулася із усним зверненням щодо оформлення спадкових прав до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Лавренко Н.В. у 2025 році та отримала відповідь на дане звернення 18 вересня 2025 року, а тому пропустила шестимісячний строк для подання такої заяви. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для заведення спадкової справи спадкоємцю потрібно подати/направити нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Окрім того, аналізуючи усне звернення позивача до приватного нотаріуса як належний спосіб волевиявлення на прийняття спадщини, суд зазначає, що згідно зі ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, чинного на момент виникнення правовідносин, вказує: 3.3. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. 3.4. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка, яка скріплюється підписом нотаріуса. Суд наголошує, що факт усного звернення до нотаріуса не може бути підтверджений показаннями свідків, оскільки закон пов`язує момент прийняття спадщини з конкретною формальною дією поданням заяви у письмовій формі. Таким чином, письмова форма такої заяви є імперативною вимогою закону, а тому усне звернення до приватного нотаріуса щодо оформлення спадкових прав не замінює обов`язку подання письмової заяви та не породжує юридичних наслідків у вигляді прийняття спадщини. Щодо уточнених позовних вимог, поданих представником позивача адвокатом Акрітовим К.К., про визнання права на завершення процедури приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, суд зазначає наступне. Зміст заповіту, складеного [PERSON] , свідчить про те, що спадкодавець заповів [PERSON] все належне йому майно, проте заповіт не містить вказівок щодо передачі у спадок конкретних майнових прав, зокрема права на завершення приватизації земельної ділянки. Суд зауважує, що об`єктом спадкування за заповітом є майно та права, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Оскільки на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) процедура приватизації земельної ділянки не була завершена, а право власності не було зареєстроване у встановленому законом порядку, дана земельна ділянка не увійшла до складу спадкової маси як об`єкт власності. Право на завершення приватизації може бути успадковане лише у випадку, якщо спадкодавець за життя виявив волю на приватизацію, подав відповідну заяву та вона була задоволена компетентним органом, проте не встиг отримати документ про право власності. Однак, право на спадкування за заповітом обмежується виключно тими правами, які прямо випливають із волевиявлення заповідача або охоплюються поняттям «усе майно». У даному випадку, право на завершення процедури приватизації є специфічним процесуальним правом, яке не може бути ототожнене з правом власності на майно, що фігурує в тексті заповіту. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у редакції уточненої позовної заяви є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів подання письмової заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк, а усне звернення до приватного нотаріуса щодо оформлення спадкових прав не є правомірною заміною цій імперативній вимозі закону та не перериває перебіг строку для прийняття спадщини. Оскільки позивач [PERSON] також не довела факту постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, вона у силу закону вважається такою, що не прийняла спадщину, що само по собі є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, суд наголошує на невідповідності обраного позивачем способу захисту змісту заповіту, оскільки останній передбачав успадкування майна, а не специфічного майнового права на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яка на момент смерті спадкодавця 10 серпня 2001 року не перебувала у його власності. Враховуючи, що право на завершення приватизації або визнання права власності в порядку спадкування може бути реалізоване виключно особою, яка набула статусу спадкоємця у встановлений законом спосіб, а позивачем процедуру прийняття спадщини дотримано не було, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про визнання за [PERSON] права на завершення процедури приватизації та права на землю. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed