Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 19.02.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2959279, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 12000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, та інших платежі на умовах, визначених у кредитному договорі. 10.08.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу № ККЛУ-10082023, за яким товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права вимоги до боржника [PERSON] за вказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, у нього перед позивачем утворилася заборгованість в сумі 61250,76 грн., з яких: 12000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 49250,76 грн. заборгованості за процентами, які позивач просив стягнути з відповідача разом із сумою судових витрат, що складається із судового збору та витрат на правничу допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористався. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, на підставі ухвали суду, справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, та позивач проти такого вирішення справи заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 19.02.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір № 2959279 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 12000,00 грн. (п. 1.2 Договору), строком на 360 днів (п. 1.3 Договору), зі стандартною процентною ставкою 1,99% в день (пп. 1.4.1 Договору) та зниженою процентною ставкою 0,90% в день (пп. 1.4.2 Договору), у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] (п. 2.1 Договору). При цьому зазначений договір, разом із графіком платежів та паспортом споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Крім того факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується довідкою про ідентифікацію [PERSON] та інформацією товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні Платіжні Рішення» щодо перерахування коштів в сумі 12000,00 грн. 19.02.2022 року на картку № [NUMBER] . Відповідно до інформації акціонерного товариства «Універсал Банк», у банку на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було емітовано картку № [NUMBER] , на яку 19.02.2022 року було зараховано 12000,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором за період з 19.02.2022 року по 14.02.2023 року, загальна заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, дорівнює 61250,76 грн., з яких: 12000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 49250,76 грн. заборгованості за процентами. 10.08.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу № ККЛУ-10082023, за яким товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права вимоги до боржника [PERSON] за вказаним кредитним договором. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № ККЛУ-10082023 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором № 2959279 (номер у реєстрі 5358). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір № 2959279 від 19.02.2022 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, позов підлягає задоволенню у повному обсязі, так-як доказів сплати заборгованості або спростування долучених позивачем розрахунків відповідачем не надано, відсотки нараховані у визначені в договорі спосіб та строки і за встановленою відсотковою ставкою. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 10 червня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/479/18, дійшов висновку про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У іншій постанові у справі № 922/3812/19 від 09 грудня 2021 року Верховний Суд зробив висновок, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 від 07 листопада 2019 року та у справі № 922/2685/19 від 08 квітня 2020 року, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved