Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. У обгрунтування позову зазначила, що вона та її син [PERSON] , [INFO] , є власниками квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997. З 1997 року позивач проживає у цій квартирі, утримує її, оплачує комунальні послуги, фактично володіє 1/2 частиною цієї квартири, а з 2007 року відкрито та безперервно володіє усією квартирою. 12.09.2006 син позивача із зареєстрованого місця проживання у кв. [ADDRESS] . 18.05.2022 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири після смерті сина, в якому зазначено, що свідоцтво про право власності на решту 1/4 частину цієї квартир не видане. Просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на зазначену частку квартири. 03.10.2025, 16.10.2025, 17.10.2025 судом отримана інформація про відсутність зареєстрованого місця проживання відповідача. 20.10.2025 відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Витребувано від Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори завірену копію спадкової справи, заведеної після померлого сина позивача. 06.11.2025 Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою повідомлено суд про те, що спадкову справу після померлого [PERSON] заведено Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, куди направлено ухвалу суду для виконання за місцем зберігання спадкової справи. 06.11.2025 Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою надано суду копію спадкової справи після померлого [PERSON] 27.11.2025 до суду надійшла заява представника позивача про ознайомлення із матеріалами справи в електронному вигляді. 27.11.2025, 26.01.2026 судове засідання не відбулося через знеструмлення приміщення суду (акт керівника апарату суду № 26 від 28.11.2025. 27.11.2025, 08.12.2025, 26.01.2026 судове засідання не відбулося. 09.12.2025 до суду надійшла заява представника позивача про ознайомлення із матеріалами справи, з якими остання ознайомлена 09.12.2025. 04.03.2026 у судове засідання з`явились позивач та її представник, які підримали позов з підстав, викладених у позовній заяві, просили її задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач повідомлена про дату, час, місце судового засідання відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, згідно якої відповідач, місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 223 ЦПК України). На підставі ст. ст. 280, 281, ч. 5 ст. 259 ЦПК України суд ухвалив провести на підставі наявних доказів заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими гл. 11 ЦПК України. Заслухавши позивача та її представника, з`ясувавши обставини, на які посилається сторона позивача, як на підставу своїх позовних вимог, підтверджених доказами, оцінивши належність, допустимість, достатність, взаємозв`язок доказів у сукупності, дослідивши матеріали справи, зокрема копію спадкової справи після померлого сиа позивача [PERSON] (а.с. 93-142), з`ясувавши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд 04.03.2026 на підставі ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголосивши, що вступна та резолютивна частини рішення будуть проголошені о 16 год 45 хв 09.03.2026. Судом установлено, що позивач є матір`ю [PERSON] (копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, а.с. 128-129). Позивач та її син є власниками квартири [ADDRESS] (копії свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 01.07.2008, довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за вих. № 61/391 від 28.01.2022 відповідно а.с. 120, 11, 119). З 1997 року позивач проживає у спірній квартирі, утримує її, оплачує комунальні послуги, фактично володіє 1/2 частиною цієї квартири, а з 2007 року відкрито та безперервно володіє усією квартирою. Оплата комунальних послуг стверджується долученими квитанціями (а.с. 29-51). [INFO] син позивача помер (копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10.07.2007 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції, актовий запис № 1716, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 18.05.2022 відповідно а.с. 96, 126-127), після чого залишилася спадщина у вигляді частки спірної квартири. На момент смерті син позивача перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі [PERSON] (копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 05.09.1998 Палацом шлюбів м. Кременчука, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 18.05.2022 відповідно а.с. 97, 139-140). Дітей у подружжя не було (копія довідки про склад сім`ї № 73, виданої 17.01.2008, а.с. 102). 24.04.2008 рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука по справі № 2-2309/2008 визначений [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини та визнано за нею та її сином по 1/2 частці зазначеної квартири, що набрало законної сили (а.с. 111). У зазначеному рішенні судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] позивач проживала у спірній квартирі, сплачувала комунальні послуги та квартирну плату. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 21.01.2008 дружина померлого (відповідач по справі) отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на грошові кошти останнього, 21 акцію з дивідендами ВАТ «Кредмаш» (копія свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.01.2008, а.с. 104-105, 107-109). Місце знаходження відповідача не відоме, за зареєстрованим місцем проживанням вона не проживає, позивач зв`язку із нею не має. Відповідач не оформила право власності на 1/4 частину спірної квартири з невідомих причин, що на думку позивача свідчить про свідомий вибір відповідача та її фактичну відмову від частки на спірну квартиру, із доводами якого погоджується суд. 18.05.2022 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири, в якому зазначено, що свідоцтво про право власності на решту 1/4 частину цієї квартир не видане (а.с. 141, 142-143). Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ст. ст. 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17, постанові Верховного Суду від 10.01.2023 по справі № 462/1720/21, від 16.04.2025 по справі № 461/5075/23. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність у позивача підстав для набуття права власності на 1/4 частину спірної квартири з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У прохальній частині позову позивач просить залишити судові витрати за нею.

Outcome: approved