Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

10.10.2025 р. до суду надійшла зазначена позовна заява. Провадження у справі відкрито 13.10.2025 р., вирішено справу розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у Козятинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (22100, Україна, Хмільницький р-н, Вінницька обл., місто Козятин, вулиця Орлика П., будинок 5) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що містить відомості про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] (копію свідоцтва про смерть); у Козятинської державної нотаріальної контори (22100, м.Козятин, вул. Пилипа Орлика, буд. 5) відомості про те чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвала виконана. 19.11.2025 р. за клопотанням позивача призначено експертизу, провадження зупинено. 16.02.2026 р. відновлено провадження у зв`язку з неможливістю проведення експертизи. 03.03.2026 р. справу призначено до судового розгляду. Короткий зміст вимог позовної заяви З 2004 року по тепер земельною ділянкою площею 0,05га по [ADDRESS] користується [PERSON] , що підтверджується довідкою виданої головою КС «Вишенька» від 05.09.2025. Позивачка систематично здійснює сплату членських внесків КС «Вишенька» за користування вказаною земельною ділянкою, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру. Як вбачається із відповіді Козятинської міської ради від 08.09.2025 земельна ділянка за адресою [ADDRESS] відповідно до рішення 1 сесії Козятинської сільської ради 22 скликання від 19.07.1994 року була передана у власність [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Позивачка більше 10 років відкрито користується усією земельною ділянкою, обробляє її, збирає врожай. З огляду на викладене, позивач більше десяти років доглядала за земельною ділянкою, здійснювала оплату всіх належних платежів, користувалася будинком та земельною ділянкою відкрито та безперервно до теперішнього часу, тобто добросовісно володіла вказаною нерухомістю. Просить суд визнати за [PERSON] за набувальною давністю право власності на земельною ділянкою площею 0,05га по [ADDRESS] . Позиція відповідача Відповідач Козятинська міська рада не скористались правом подання відзиву за позовом. Процедура судового розгляду Позивач в судовому засіданні вимоги підтримала, зазначила, що їй потрібно приватизувати земельну ділянку. Представник позивача [PERSON] вимоги позивача підтримав та зазначив, що земельна ділянка нікому не належить, а тому є підстави для задоволення позовних вимог. Представник відповідача Козятинської міської ради у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення судового розгляду не надходило. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути вказане провадження за відсутності відповідача Козятинської міської ради на підставі положень п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. У справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін на теперішній час. Фактичні обставини, встановлені судом Вислухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. Як вбачається з відповіді Козятинської міської ради від 08.09.2025 земельна ділянка за адресою [ADDRESS] відповідно до рішення 1 сесії Козятинської сільської ради 22 скликання від 19.07.1994 року була передана у власність [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті заведено спадкову справу, спадкоємцем, згідно поданої заяви, є [PERSON] , який спадщину прийняв у встановленому порядку, що вбачається з матеріалів спадкової справи. Отже, власником майна, належного [PERSON] , є [PERSON] . Згідно довідки, виданої головою КС «Вишенька» від 03.09.2025 р., з 2004 року земельною ділянкою площею 0,05га по [ADDRESS] користується [PERSON] . Суд звертає увагу, що періоду користування позивачем даною земельною ділянкою, дана довідка не містить. Згідно довідки Голови КС «Вишенька» від 09.09.2025 р., « [PERSON] користувалась земельною ділянкою по [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що прізвище « [PERSON] » в матеріалах провадження відсутнє, адреса земельної ділянки в довідці не зазначена, тобто не встановлено приналежність даного доказу до предмета позову, а тому вказана довідка визнається судом неналежним доказом у даному провадженні. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера від 2005 р., 2006 р., 2012 р., 2014 р., 2015 р., 2018 р., 2019 р., 2020 р., 2021 р., 2024 р., 2025 р., позивач [PERSON] сплачувала членські внески за дачу. Суд звертає увагу, що періодична сплата членських внесків, не є достатнім доказом на підтвердження факту безперервного користування позивачем спірною земельною ділянкою. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Частиною першою статті 344 ЦК встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Взагалі, аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України». Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), що був врахований апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач був обізнаний щодо власника спірного майна та, згідно поданої довідки КС «Вишенька» від 03.09.2025 р., за життя попереднього власника - [PERSON] вже користувалась належною їй земельною ділянкою. Згідно зі статтею 1268 Цивільного кодексу України, спадщина приймається в цілому, а не частинами. Спадкоємець, який прийняв спадщину, вважається її власником з моменту відкриття спадщини, незалежно від того, коли він фактично вступив у володіння майном. Таким чином, наявні фактичні власники майна, спадкоємці померлої [PERSON] , зокрема її син [PERSON] . Таким чином, відсутній критерій добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном, що виключає можливість набуття ним права власності на будинок, який є предметом позову, за набувальною давністю. Висновки суду за результатами розгляду позову Отже, давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Позивач, з наданих пояснень, володів майном за волею власника, завжди знав, хто є його власником. Саме по собі періодичне користування земельною ділянкою, за наявності її власника, не є правовою підставою для набуття права власності на них та позивач не позбавлений можливості оформити своє право власності шляхом укладання відповідного договору з його власником. Враховуючи наведене, а саме те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат При розподілі судових витрат суд керується нормами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed