Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Представник Органу опіки та піклування міста Івано-Франківська, діючи в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] звернулася у травні 2025 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей. Позовні вимоги мотивувала тим, що на обліку в Органі опіки та піклування м.Івано-Франківська з 09.02.2024 року до цього часу перебувають малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дітей є [PERSON] , [INFO] . Діти перебувають у прийомній сім`ї, якій передано 18.04.2024 року на виховання та проживання дітей, позбавлених батьківського піклування, оскільки мати вихованням та утриманням дітей не займається. Просила позбавити батьківських прав [PERSON] та стягувати з неї на користь законного представника дітей аліменти в користь дітей в розмірі 1 / 4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. Ухвалою суду від 27.05.2025 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.08.2025 року було закрите підготовче провадження у даній справі. 18.11.2025 року надано позивачем додаткові пояснення. Представники позивача підтримали вимоги позову в повному обсязі. Додатково зазначили, що дітками яким на даний час близько 2 та 5 років належно займаються батьки-вихователі та забезпечують їх всім необхідним в приватному житловому будинку. Мати, яка була звільнена з місць позбавлення волі у листопаді 2024 року, жодних заяв до ООП про повернення їй дітей не подавала, хоча їй роз`яснювалась процедура подання таких заяв, в службу у справах дітей вона отримуючи телефонні виклики не з`являлась, інформація від відповідача про те, що нею ніби то укладено контракт на службу в ЗСУ, не підтвердилась. На час завершення розгляду справи та ухвалення рішення відповідач взагалі дітьми не цікавиться, не телефонує їм, протягом майже одного року розгляду цивільної справи так і не звернулась до позивача про повернення дітей, хоча нібито заявляла перед судом про подачу заяв. Відповідач у судові засідання з`являлась періодично, суду пояснила, що подавала ООП різні заяви (зміст і дату таких не вказала), з листопада 2024 року почала спілкуватися з дітьми частіше, але їй відомо, що старша 5-ти річна дочка стресує від таких, тому й не дзвонить часто. З червня 2025 року живе та працює в Одесі, вийшла там заміж у липні 2025 року, знімає чоловік квартиру. Просила відмовити у позові, оскільки має намір забрати дітей (коли саме має здійснити такий намір та чи будуть забезпечені нею умови для проживання та виховання дітей не відповіла суду). Востаннє участь у судовому засіданні взяла у листопаді 2025 року, на якому проводилося дослідження доказів, в подальшому на судові засідання, дата з якою узгоджувалась в телефонному режимі, не з`явилась без поважних причин на 10.12.2025 року та 16.12.2025 року, 11.02.2026 року не з`явилась з поважних причин (надала підтвердження її захворювання), 06.03.2026 року без поважних причин (заява про відкладення не містила доказу захворювання). Зважаючи на строк розгляду справи з травня 2025 року та отриманих пояснень відповідача, з її участю при поясненнях та дослідження доказів, суд виходячи з інтересів дітей та доводів сторони позивача про безпідставне затягування розгляду справи стороною відповідача, вважав за доцільне завершити розгляд справи без її участі з врахуванням отриманих від неї пояснень та доказів. Представник відповідача, подавши на стадії завершення дослідження доказів заяву 09.12.2025 року про вступ представника у розгляд даної справи та заяву 11.12.2025 року ознайомлення з матеріалами справи, просив відкладення судового засідання призначеного: на 10.12.2025 року для ознайомлення зі справою, на 16.12.2025 року у зв`язку з неможливістю взяти участь у засіданні через участь у інших судах (без доручення доказів участі адвоката у інших судах) та без ознайомлення з даною справою за його заявою від 11.12.2025 року, на 11.02.2026 року просив вкотре відкладення у зв`язку з неможливістю взяти участь у засіданні через участь у інших судах (без доручення доказів участі адвоката у інших судах) та без ознайомлення з даною справою, на 06.03.2026 року без поважних причин та без ознайомлення з даною справою за його ж заявою протягом трьох місяців. Зважаючи на це та відсутність будь яких письмових пояснень від представника чи інших процесуальних заяв стосовно спору, суд вважав за доцільне завершити розгляд справи за наявністю отриманих пояснень та досліджених доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , матір`ю дітей є [PERSON] , [INFO] , батьки дітей записаний зі слів матері (а.с.13-16). З 05.04.2023 року по 26.02.2024 року сім`ї [PERSON] надавалася послуга соціального супроводу (а.с.36). За час супроводу оформлено свідоцтва дітей, соціальну допомогу на дітей, соціальну допомогу одинокій матері, укладено угоду з лікарем, влаштовано дитину у дошкільний заклад, проведено бесіди з матір`ю. Згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 01.03.2024 року №277 було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на підставі вироку Івано-Франківського міського суду від 12.12.2023 року про призначення покарання матері [PERSON] , надано доручення на влаштування дітей до сімейних форм виховання (а.с.22-23). На підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 18.04.2024р. №478 було вирішено поповнити дитячий будинок сімейного типу подружжя [PERSON] та влаштовано з 22.04.2024 року обох діток до даного дитячого будинку сімейного типу (а.с.24-25). 01.11.2024 року відповідача [PERSON] було звільнено з ДУ «Збаразька виправна колонія (№63)», де вона відбувала покарання за вироком Івано-Франкіського міського суду від 12.12.2023 року (а.с.8-21,31-33), попередньо також притягувалась до відповідальності (а.с.54-61). Проте, 04.11.2024 року та 25.11.2024 року вона надала позивачу письмові пояснення про те, що планує в подальшому повернути собі дітей але на даний час не може забрати дітей, оскільки підписала контракт із ЗСУ (а.с.34-35), а у грудні місяці 2024 року смс-повідомленням відповідач повідомила позивача, що її забрали на навчання за контрактом. Однак, така інформація щодо військової служби чи навчання [PERSON] на запит позивача до відповідного органу, не підтвердилась (а.с.44). Станом на 13.02.2025 року зафіксовано відсутність заяви відповідача на повернення дітей (аюс.46), така заява і не була подана на час ухвалення рішення, що підтвердили представники позивача у судовому засіданні 06.03.2026 року. З липня 2016 року відповідач ніде не зареєстрована (а.с.13). Реєстрація місця проживання дітей нею не проводилась. 15.01.2025 року та 24.01.2025 року було проведено обстеження умов проживання матері дітей (по місцю тимчасового проживання відповідача у знайомої [PERSON] ) та встановлено, що [PERSON] з її ж слів перебуває у пошуку роботи та житла, повідомлено її про право подачі заяви про повернення дітей або розгляд питань дітей на комісії щодо позбавлення батьківських прав та обов`язкову її присутність (а.с.37-41). Разом з тим, як повідомила [PERSON] письмовою заявою від 12.11.2025 року під час безкоштовного проживання [PERSON] в неї близько пів року, відповідач вчинила крадіжку з даної квартири як у вигляді грошей, так і речей (зарядна станція, павербанк) після чого на зв`язок не виходила, крадіжку не повернула дана заява про крадіжку була подана у правоохоронні органи (а.с.199-200). Разом з тим, заявниця вказала у заяві і на такі факти, що [PERSON] повчала та залучала старшу дівчинку [PERSON] , [INFO], до відволікання стосовно крадіжки речей у магазинах, а представники позивача у судовому засіданні підтвердили такі випадки, оскільки про них розказала Роксоланка, зокрема, що мама в магазинах брала речі і клала дівчинці в рюкзак, щоб не проводити оплату таких на касі. Також, телефонним зв`язком було викликано [PERSON] 05.02.2025 року і на засідання, яке проводилось 12.02.2025 року (а.с.43), однак мати дітей не заперечуючи факту про неналежне виконання своїх обов`язків стосовно дітей та її останнє спілкування з дітьми ввостаннє аж у грудні 2024 року при відсутності перешкод у спілкуванні, заперечила щодо позбавлення її батьківських прав. Також підтвердила комісії відсутність в неї житла та місця роботи. На подальший зв`язок відповідач перестала виходити. У період з 29.03.2023 року до 25.01.2024року відповідача з дітьми було поселено у Прихисток для матері та дитини БО «Час добра та милосердя», під час проживання мати спочатку дотримувалась режиму центру та виконання батьківських обов`язків, проте через пів року проживання мама залишала дітей часто на інших жінок, перекладала свої обов`язки на інших, , відзначалася байдужістю до діток, до їх розвитку, інтересів, виконуючи базові вимоги - погодувати і вкласти спати. А протягом останніх трьох місяців проживання були іценденти крадіжки речей та коштів у жінок, які також проживали в центрі, що підтверджено листом БО від 17.11.2025 року (а.с.208-209). Рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 21.03.2025 року №324 було затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , [INFO] стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.63-69). Як вбачається з психолого-педагогічної характеристики дівчинки [PERSON] [INFO], вона позитивно відгукується про своїх батьків, якими вважає саме подружжя [PERSON] . Згідно Акту обстеження умов проживання від 10.01.2025 року, де влаштовані дітки, стосунки в сім`ї є дружніми. Дівчинка [PERSON] , [INFO], з січня 202 року влаштована у заклад дошкільної освіти і з психолого-педагогічної характеристики батьки [PERSON] , якими їх вважає дівчинка дбають та піклуються щодо неї, проліковано зуби у дитини (а.с.15-16). Також стосовно дівчинки [PERSON] проведене хірургічне втручання (корекцію) щодо мовлення дитини, проліковано певні захворювання, пройдено вакцинацію про що вказано і на засіданні комісії від 12.02.2025 року і в судових засіданнях підтверджено такі факти. Частиною 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав відповідача на підставі п.2 даної статті, як ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач повністю самоусунулась від піклування дітьми, виховання та спілкування з ними. Доказів на спростування наведених фактів, відповідачем суду не надано. Водночас, доводи відповідача про те, що вона під час розгляду справи уклала шлюб 23.07.2025 року (а.с.180), її чоловік був військовослужбовцем та отримав бойове поранення у січні 2025 року (а.с.183-184), не спростувало доводи сторони позивача, що як до звернення до суду, так і під час розгляду справи відношення матері до дітей не змінилось, вона повністю ухиляється як мати від виконання своїх обов`язків по участі у житті дітей, що виховуються у дитячому будинку сімейного типу подружжя [PERSON] з 22.04.2024 року, на зв`язок з своїми дітками не виходить і не підтримує контакт з ними, хоча і висилає інколи їм посилки (до свят), а [PERSON] висилає мамі фото дітей. Іншого матеріали справи не містять. Натомість діти перебувають під належним доглядом та опікою іншої сім`ї, які забезпечують дітей спокоєм та безпекою. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи те, що позивачем доведено перед судом вимоги стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дані вимоги підлягають до задоволення. Щодо питання стягнення аліментів з відповідача на користь законного представника дітей в користь дітей в розмірі ? частки з усіх видів її заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, слід зазначити наступне. На підставі частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України та зазначеної Конвенції з прав дитини, батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, суд враховує обставини, визначені вст.182 СК України, а саме стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, те, що вона є працездатною, розмір прожиткового мінімуму, який існує в державі для працездатних осіб на час винесення судом рішення. Отже, вимоги стягувати з [PERSON] , на користь законного представника дітей мами-виховательки [PERSON] , аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, підлягає до задоволення, а стягнення слід проводити починаючи з 26.05.2025 року (дата звернення до суду) та до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved