Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

15.10.2025 до Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій позивач просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за Договором №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024 в розмірі 70000,00 грн., з яких сума заборгованості за основним боргом 11200,00 грн., сума заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором 41496,00 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» 17304,00 грн та судовий збір в розмірі 2422,40 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Позивач також просив в порядку ч. 10, 11 ст.265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційнихвтрат:І =((si*s):100)s, де І-сума інфляційних втрат; si-індекс інфляції за певний період; s-сума заборгованості;100-переведення відсотків, Розрахунок 3% річних: С*3:100:365*Дн., де С-сума основного боргу; 3-3% річних; 100-переведення відсотків; 365-кількість днів у році; Дн.-кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з відповідача на користь ТОВ «Українські фінансові операції». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26.06.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] був укладений Договір №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за яким відповідачу було надано кредит в розмірі 11200,00 грн. Строк кредиту 350 днів. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 11200 грн. Відповідач у свою чергу умови договору належним чином не виконав, кредитні кошти у строк встановлений договором не повернув, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №27/02/2025, відповідно до умов якого право грошової вимоги за Договором №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та[PERSON] , перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Станом на дату укладання договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025, строк дії Договору №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024 не закінчився, а тому в межах строку дії договору ТОВ «Українські фінансові операції» донараховано відсотки за (103 календарних днів). 11200 грн х 1,5 % = 168 грн х 103 календарних дні = 17304 грн.. Ухвалою судді від 27.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11.02.2026 до суду від представника відповідача адвоката Дашко М.В. надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких він просив відмовити ТОВ «Українські фінансові операції» у задоволенні позовних вимог. Вказав, що матеріали позовної заяви не містять доказів повідомлення боржника про відступлення права вимоги ТОВ «Українські фінансові операції» за Договором про надання споживчого кредиту №4766584. Відповідач вважає, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження передачі прав вимоги за указаним договором від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції». 11.02.2026 до суду від представника позивача надійшло клопотання про застосування правових наслідків не подання відповідачем відзиву, в яких він вказав, що строк відповідачем на подання відзиву пропущений, а відтак просив суд постановити ухвалу про повернення додаткових пояснень у справі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. За ч. 1, 8 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк не позбавляє його права надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду. Пояснення представника відповідача надані суду у письмовому вигляді відповідно до норм п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, а відтак підстави для їх повернення чи неврахування судом відсутні. Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду в судове засідання не прибув, у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався. Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи, які в засідання не прибули. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд установив, що 26.06.2024між ТОВ «Лінеура Україна» та[PERSON] був укладений Договір№4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі Кредитний договір), за умовами якого Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. (п. 1.2. Кредитного договору). У Розділі 1 Договору сторони погодили умови кредитування: розмір кредиту 11200,00 грн. (п. 1.2 Кредитного договору), строк кредиту 350 днів (п. 1.3 Кредитного договору), стандартна процента ставка 1,50% на день (п. 1.4.1 Кредитного договору). За п. 2.1 Кредитного договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Вказаний договір укладено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, про що зазначено у самому договорі після реквізитів сторін. Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно із ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих.. № 1-0603 від 06.03.2025 було успішно перераховано кошти в розмірі 11200,00 грн. 26.06.2024 на карту клієнта №5366391106222664. Відповідно до листа АТ «Таскомбанк» №7009/47.7.-БТ від 20.11.2025 [PERSON] в АТ «Таскомбанк» відкрито віртуальну банківську платіжну картку № [NUMBER] . Банк підтвердив зарахування 26.06.2024 грошових коштів в сумі 11200 грн. на рахунок відповідача Згідно з наданим ТОВ «Лінеура Україна» розрахунком заборгованість відповідача за Кредитним договоромстаном на 27.02.2025 становила 58296,00грн. та складалася із заборгованості за тілом кредиту 11200,00 грн., заборгованості за процентами в розмірі 41496,00 грн. та 5600,00 грн. штрафних санкцій. 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №27/02/2025, відповідно до умов якого право грошової вимоги за Договором №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та[PERSON] , перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Згідно з Реєстром боржників до Договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025 ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024 в розмірі 58296,00грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 11200,00 грн., заборгованість за процентами в розмірі 41496,00 грн. та 5600,00 грн. штрафних санкцій. Станом на дату укладання договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025, строк дії Договору №4766584 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.06.2024 не закінчився, а тому в межах строку дії договору ТОВ «Українські фінансові операції» донараховано відсотки за (103 календарних днів). 11200 грн х 1,5 % = 168 грн х 103 календарних дні = 17304 грн. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно змісту ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до п. 5.1.3. Кредитного договору Товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Клієнта але з обов`язковим повідомленням Клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів з дати такого відступлення у спосіб, визначений частиною першою статті 25 Закону України "Про споживче кредитування", що забезпечить доведення до відома споживача такого факту. Позивач набув право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором на законних підставах. Посилання представника відповідача на відсутність доказів відступлення права вимоги за Кредитним договором через неповідомлення позичальнику про таке відступлення суд не бере до уваги, оскільки у разі неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, позичальник не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові і таке виконання є належним. В свою чергу матеріали справи не містять відомостей про виконання [PERSON] свого обов`язку із погашення заборгованості за Кредитним договором ані перед первісним кредитором, ані перед позивачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено судом, первісний кредитор свої зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти. Порушивши умови Кредитного договору свої зобов`язання [PERSON] за договором своєчасно не виконав, кредитні кошти не повернув, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Щодо вимог позивача про здійснення під час виконання рішення суду нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст.265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, суд зазначає таке. Відповідно до ч. ч. 10, 11 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченомурозділом VII цього Кодексу. Тобто, при прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні відносини між сторонами у справі виникли у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд уважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст.265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з такого. При зверненні до суду ТОВ «Українські фінансові операції» було сплачено 2422 грн. 40 коп. судового збору. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. позивач надав копії:договору №10/08/2024-А про надання юридичних послуг, укладеного між ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є.О., акту №4766584 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно з договором №10/08/2024-А від 01.08.2024, заявки №4766584 на виконання доручення до договору №10/08/2024-А від 01.08.2024, детального опису робіт (наданих послуг) №4766584 від 18.09.2025, рахунку на оплату №4766584-2025 від 18.09.2025. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення заборгованості за кредитним договором є типовим та має шаблонний характер з огляду на вид діяльності позивача. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача з 10000,00 грн. до 3000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2422,40 грн. на відшкодування сплаченого позивачем судового збору та 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: approved