Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

02 грудня року представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" - Грибанов Д.В. звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір №8690834, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер телефону відповідача. 12.09.2025 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА" та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №12092025, у відповідності до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА" передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА"» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників № 1 від 12.09.2025 року до Договору факторингу №12092025 від 12.09.2025 р., ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 24 592,31 грн., з яких: -9 992,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -9 600,31 грн. - сума заборгованості за відсотками; -5 000,00 грн. - сума заборгованості за пенею, штрафами. Всупереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення, Відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення Позивачу права грошової вимоги до Відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до Відповідача, а саме: з 12.09.2025 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №8690834 в розмірі 24 592,31 грн., з яких: -9 992,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -9 600,31 грн. - сума заборгованості за відсотками; -5 000,00 грн. - сума заборгованості за пенею, штрафами. Наведене вище свідчить, що відповідач [PERSON] не виконала взятих на себе зобов`язань відповідно до договору, внаслідок чого, у неї виникла заборгованість у розмірі 24 592,31 грн. З урахуванням наведеного, представник ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" заборгованість за Кредитним договором № 8690834 в розмірі 24 592,31 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 12 січня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Сікорська І.С. надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати переходу права грошової вимоги до позивача за договорами факторингу, крім того, відсутні належні документи первинного бухгалтерського обліку на підтвердження перерахунку кредитних коштів на рахунок відповідача, також відсотки нараховані поза межами строку кредитування. Справу просила розглянути без участі сторони відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у прохальній частині позову просив розглянути справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, у відзиві на позовну заяву просили розглянути справу без участі сторони відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Судом встановлено, що 22 січня 2025 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір №8690834 про надання споживчого кредиту, відповідач отримала 10000,00 грн, строк 360 днів, стандартна ставка 1,00 % за кожен день користування кредитом. Відповідач зобов`язався повернути суму позики у визначений термін. 12 вересня 2025 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів», відповідно до чинного законодавства України, укладено договір факторингу №12092025, у відповідності до якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає ТОВ «ФК ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК ЄАПБ» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» вимоги до боржників. Відповідно до Реєстру боржників №1 до договору факторингу №12092025 від 12 вересня 2025 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у сумі 24 592, 31 грн. Відповідач [PERSON] , не виконала взятого на себе зобов`язання відповідно до договору, внаслідок чого, у неї виникла заборгованість у розмірі 24 592,31 грн., з яких: -9 992,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -9 600,31 грн. - сума заборгованості за відсотками; -5 000,00 грн. - сума заборгованості за пенею, штрафами. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти. Із ст. 1050 ЦК України вбачається, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Отже, враховуючи, що [PERSON] умови взятих на себе кредитних зобов`язань не виконала (не повернула кредитні кошти) Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в якості нового кредитора, має право на захист своїх прав та інтересів у судовому порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Дослідивши надані позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» докази, суд вважає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. Посилання представника відповідача на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати переходу права грошової вимоги до позивача за договорами факторингу, що є підставою для відмови у позові, спростовуються платіжною інструкцією № 107 від 16 вересня 2025 року, згідно якої перераховано суму у розмірі сім мільйонів триста сорок вісім тисяч триста двадцять дві гривні 79 копійок (а.с.32). Посилання на відсутність документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження перерахунку кредитних коштів на рахунок відповідача, також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються інформацією ТОВ «ПЕЙТЕК» про успішне перерахування коштів на користь ТОВ «ПЕЙТЕК» від ТОВ «АВЕНТУС Україна» на суму 10000 гривень, із зазначенням номерів транзакцій, коду авторизації, час прийняття в роботу та час виконання, призначення платежу: зарахування на карту, маска карти [NUMBER] (а.с.20). Щодо відсотків нарахованих поза межами строку кредитування, суд зазначає, що згідно п. 1.4 Договору, строк кредиту становить 360 днів, тобто до 17 січня 2026 року, згідно розрахунку заборгованості проценти нараховувалися до 11 вересня 2025 року, тобто в межах дії кредитного договору (а.с.5зв., 21-25). Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422 гривні 40 копійок, які було сплачено позивачем із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8, оскільки позов було подано до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми «Електронний суд». На підставі викладеного,

Outcome: approved