Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

[PERSON] , в інтерсах якого діє законний представник [PERSON] звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про зняття арешту з нерухомого майна. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати [PERSON] та дочка [PERSON] [PERSON] . На час смерті їй на праві власності належала частина квартири [ADDRESS] . Право на спадщину позивач набув за законом, в розумінні вимог статті 1261 ЦК України. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина вигляді частини квартири [ADDRESS] , яка набута нею в порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 11.02.2004 року. В установлений законом строк в інтересах позивача, який був малолітнім, його представником, опікуном було подано заяву про прийняти спадщини до Другої Черкаської ДНК, де була заведена спадкова справа №1/16 після смерті матері. За рішенням Черкаської міської ради 744 від 24.07.2015 року позивачу [PERSON] було надано статут дитини-сироти та влаштоване під опіку [PERSON] . За рішенням Черкаської міської ради №1013 від 13.11.2018 року [PERSON] звільнено від обов`язків опікуна над позивачем та призначено нового опікуну [PERSON] . Державним нотаріусом Другої Черкаської районної ДНК було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по причині існування арешту на все нерухоме майно померлої [PERSON] , а тому нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій виклала причини та підстави відмови. В порядку збору документів було здійснено запит до Придніпровського ВДВС у місті Черкаси (нині Другий ВДВС у місті Черкаси ЦМУ МЮ (м.Київ) щодо надання відомостей та інформації про наявність виконавчого провадження та накладення арешту. Листом за вих.№171 від 09.01.2018 року ВДВС повідомив наступне, що згідно даних АСВП відносно [PERSON] на виконанні перебувало виконавче провадження №47816037 по виконанню виконавчого листа №711/2124/15-ц від 03.06.2015 року виданого Придніпровським районним судом міста Черкаси про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 8429,03 грн. 22.04.2016 року вказане виконавче провадження було завершено на підставі п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із смертю боржника. Підстав для зняття арешту у ВДВС немає. Просить суд зняти арешт з майна боржника-спадкодавця [PERSON] , що накладений постановою державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Зосіменко Т.В. від 10.06.2015 року у виконавчому провадженні №47816037. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2025 року відкрите спрощене позовне провадження у справі. Позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх повністю. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що на виконанні у Другому ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться виконавчий лист №711/2124/15-ц виданий 03.06.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 8429,03 грн. Також, 27.01.2026 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що вимоги позивача не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні. Разом з тим суд вважає, що вказане клопотання не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з листа Придніпровського ВДВС ГТУЮ у Черкаській області від 09.01.2018 року, згідно даних АСВП відносно [PERSON] на виконанні перебувало виконавче провадження №47816037 по виконанню виконавчого листа №711/2124/15-ц від 03.06.2015 року виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанку» боргу в сумі 8429,03 грн. 22.04.2016 року виконавче провадження завершено на підставі п.3 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із смертю боржника. Оскільки позивач не є боржником у виконавчому провадженні вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , а його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.12.2009 року. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане повторно 09.08.2016 року [PERSON] померла [INFO] . За рішенням Черкаської міської ради 744 від 24.07.2015 року позивачу [PERSON] було надано статут дитини-сироти та влаштоване під опіку [PERSON] . За рішенням Черкаської міської ради №1013 від 13.11.2018 року [PERSON] звільнено від обов`язків опікуна над позивачем та призначено нового опікуну [PERSON] .. Після смерті [PERSON] , [PERSON] , який діяв від імені свого підопічного [PERSON] звернувся до Другої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про право на спадщину на частини квартири, що залишилася після смерті матері його малолітнього підопічного [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою [PERSON] , нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори від 13.02.2016 року відмовлено [PERSON] , який діє від імені свого підопічного: [PERSON] , 2009 року народження, на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.08.2015 року №827, у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на частину квартири [ADDRESS] , що залишилася після смерті матері його малолітнього підопічного [PERSON] , яка померла [INFO] , до зняття арешту. Приймаючи вказане рішення нотаріус послався на те, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.02.2016 року, зазначений арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] , який накладений придніпровським відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції. Як вбачається з листа Придніпровського ВДВС ГТУЮ у Черкаській області від 09.01.2018 року, згідно даних АСВП відносно [PERSON] на виконанні перебувало виконавче провадження №47816037 по виконанню виконавчого листа №711/2124/15-ц від 03.06.2015 року виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанку» боргу в сумі 8429,03 грн. 22.04.2016 року виконавче провадження завершено на підставі п.3 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із смертю боржника. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.04.2025 року, державним реєстратором Мацепою О.С. 11.06.2015 року було зареєстроване обтяження нерухомого майна [PERSON] (арешт нерухомого майна). Підстава обтяження: постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 47816037, виданий 10.06.2015 року, видавник: Придніпровський ВДВС ЧМУЮ, державний виконавець Зосіменко Т.В. 06.06.2026 року представником ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлено начальника Другого ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) про те, що на виконанні у Другому ДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться виконавчий лист №711/2124/15-ц виданий 03.06.2015 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 8429,03 грн. В АТ КБ «ПриватБанк» борг за виконавчим листом відсутній. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1 ст 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Згідно з ч.3 ст 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно з ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1\-2 розділу ХШ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". Згідно з ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником спадщини з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019 року, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності скаржника, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved