Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

17.09.2025 року представник позивача [PERSON] звернувся з позовною заявою до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 22 вересня 2025 року ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 6 лютого 2026 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні. У судове засідання позивачі не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не прибули, надали засвідчено нотаріально заяви про розгляд справи у їх відсутність з перекладом на державну мову, в заявах зазначили, що позовні вимоги визнають. Третя особа [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (діє в інтересах неповнолітнього, як законний представник [PERSON] ) в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують просять задовольнити. Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін та третіх осіб. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінивши за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Судом встановлено, що в квартира за адресою: [ADDRESS] , відноситься до комунальної власності, є не приватизованою та знаходиться у комунальній власності Запорізької міської ради. Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає на підставі договору найму житлового приміщення та ордера на житлове приміщення №1319 від 11.06.1998 . Разом із позивачем у цій квартирі зареєстровані та проживають його син [PERSON] , дружина [PERSON] та онук [PERSON] . Крім того, зареєстровані, але фактично не проживають за вказаною адресою з 2019 року відповідачі: [PERSON] та її сини [PERSON] , [PERSON] . Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців, крім стверджень позивача, підтверджується наданою відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з якої вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у 2019 році виїхали до російської федерації і з того моменту на територію України не повертались. Крім того, відповідачі отримали громадянство російської федерації, що підтверджується доказами наявними в матеріалах провадження. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. При цьому, суд виходить з того, що відповідачі, які тривалий час мешкають за кордоном та мають громадянство іншої держави, повністю визнали позовні вимоги. Таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів. Судом не встановлено поважності причин не проживання відповідачів у квартирі понад шість місяців, а також не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача або інших осіб у користуванні відповідачами спірною квартирою. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі, законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved