Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У грудні 2025 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 26.03.2019 року між відповідачем та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір №347122548 умови якого останній належним чином не виконав та у нього утворилась заборгованість в сумі 11815 грн. з яких 5000 грн. заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 6815 грн. - заборгованість за відсотками. Право вимоги до боржника за вказаним договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу від 11.01.2024 року. Зазначав, що вказаний вище договір був підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до умов зазначеного договору кредитні кошти надавались відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахунку на номер банківської картки. Позичальник підписанням кредитного договору підтверджує, що йому була надана інформація про кредит, а також роз`яснено зміст ч.2 ст.12 Закону України «Про Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ознайомлений у мовами кредитування. З моменту відступлення прав вимоги за вказаним договором відповідач заборгованість не погасив. З урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача вище вказану заборгованість за всіма кредитними договорами та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, яка не з`явилась в судове засідання незважаючи на те, що вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, про обізнаність відповідача про час та місце розгляду справи свідчить заява його дружини, яка просила долучити до матеріалів справи копію посвідчення відповідача відповідно до якого йому присвоєну першу групу інвалідності. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Крім того, у встановлений строк відповідачем не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, судом встановлено, що 21.11.2018 між відповідачем та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога » було укладено кредитний договір №347122548 відповідно до якого позивач надав відовідачу кредиту в сумі 5000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у визначеному договором розмірі (а/с 5). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що внаслідок ряду відступлень прав вимоги за вказаним договором позивачу передано право вимоги за договором №347122548 від 21.11.2018 року згідно з договором факторингу №20190103 від 03.01.2019 року. Як вбачається із витягу з реєстру боржників до вказаного договору, позивач набув право вимоги до відповідача на суму 11815 грн. з яких 5000 грн. заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 6815 грн. - заборгованість за відсотками. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Пунктом першим ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість за кредитним договором. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. Якщо рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, то вони компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що відповідач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю першої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , суд приходить до висновку про те, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved