Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

28.11.2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ільїна В.Ю., звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Відповідно до договору дарування посвідченого державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори Вербецькою Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-513 від 16.04.1998 року, житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Цей договір було зареєстровані у бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідний запис на зворотному боці документу. Відповідно до п. 1.4 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995р. №56, які діяли на момент реєстрації прав власності позивача (реєстраційний напис про реєстрацію права власності виконано 28.04.1998р.): державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток №1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 1.5. Правил встановлено, що до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться в тому числі: а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку. Відповідно до п.п. 2.2. Правил, при реєстрації об`єкта нерухомого майна, на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис (додаток №5). Право власності на вищевказаний будинок, було належним чином зареєстровано за позивачем відповідно до законодавства України діючого на момент такої реєстрації. Відповідно до технічного паспорту житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] складається з 3-х кімнат житловою площею 39.5 кв.м., загальною площею 81.1 кв.м. 07.08.2025 року, позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Обухівської районної державної адміністрації Київської області з заявою №68297794 про реєстрацію прав власності на вищевказаний житловий будинок. Однак, 13.08.2025 року отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №80346104 мотивоване тим, що: «…під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 рок, обов`язково запитує від органів влади , підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію, необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначених цим Законом, та/ або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії … ». Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 було визначено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. У відповідності до Наказу Чмирівська сільська територіальна громада визнана тимчасово окупованою територією України із 26.02.2022 року. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої країною-агресором позивач звернувся до державного реєстратора за внесенням відомостей про право власності на вищевказаний приватний будинок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Однак, здійснити реєстрацію права власності на цей приватний будинок позивача з причин викладених в Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій не можливо. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявниками на реєстрацію права власності, серед числа фізичних осіб, можуть бути власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» «речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації» (п.3 ст.3 відповідного Закону). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 Закону). Наразі провести реєстрацію права власності на вищевказаний будинок не вбачається за можливе, так як відсутня можливість отримання інформації в БТІ щодо реєстрації права власності на цей будинок. В зв`язку із викладеними обставинами, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з 3-х кімнат житловою площею 39.5 кв.м., загальною площею 81.1 кв.м.; не стягувати судовий збір за рахунок відповідача. У відзиві на позов від 15.12.2025 року представник відповідача Чмирівської сільської військової адміністрації Старобільського району Луганської області Видиш В.М. вказав, що на момент укладення Договору дарування у 1998 році на території Чмирівської сільської територіальної громади Старобільського району Луганської області функціонувала Чмирівська сільська рада Старобільського району Луганської області. Оскільки Чмирівська СВА була створена у 2022 році, вона фізично не могла бути учасником будь-яких правовідносин щодо реєстрації чи обліку майна, які виникли у 1998 році. Чмирівська СВА не є прямим правонаступником усіх архівних та облікових функцій тих органів, які діяли на цій території до 2022 року, особливо в умовах воєнного стану та пов`язаних з ним обставин. Таким чином, Чмирівська СВА не має доступу та не володіє запитуваною державним реєстратором інформацією про майно, право власності на яке виникло у 1998 році. Позовна вимога про визнання права власності є належним способом захисту у випадку, коли реєстратор відмовляє у вчиненні дій, а позивач має усі підтверджуючі документи, але не може зареєструвати право власності. Проте, оскільки Чмирівська СВА не є органом, який вчинив відмову у реєстрації, і не є органом, який може надати запитувану інформацію, задоволення позову проти Чмирівська СВА не призведе до відновлення порушених прав позивача і не усуне перешкоди у проведенні державної реєстрації. Належним відповідачем у такій категорії справ має бути орган, який володіє (або повинен володіти) необхідною інформацією, або орган, який вчинив неправомірну відмову у вчиненні реєстраційної дії. Зважаючи на те, що Чмирівська сільська військова адміністрація Старобільського району Луганської області не володіє запитуваною інформацією в силу об`єктивних обставин, пов`язаних із часом її створення, просить у задоволенні позову [PERSON] до Чмирівської сільської військової адміністрації Старобільського району Луганської області щодо визнання права власності на нерухоме майно, відмовити. У відповіді на відзив від 26.12.2025 року, представник позивача наполягала на тому, що відповідач у справі є належним, просила заявлені вимоги задовольнити. У запереченні відповідача від 02.01.2026 року, представник вказав позицію, викладеним ним у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . До початку судового засідання представник позивача [PERSON] , Ільїна В.Ю., надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Видиш В.М. у судове засідання не з`явився, у письмовій заяві просив розглянути справу без його участі та відмовити у позові, з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченні. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 16 квітня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори Вербецькою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-513, позивач [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] . 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан, який не переривався та триває до теперішнього часу. 07 серпня 2025 року позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на вищевказаний будинок, на що 13 серпня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Обухівської районної державної адміністрації Київської області Нацевич Л.В. було ухвалено рішення №80346104 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З поданої позовної заяви убачається, що правовстановлюючий документ на житловий будинок, а саме: Договір дарування р.2-513, посвідчений 16.04.1998 року Вербицькою Т.М., державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в бюро інвентаризації 28 квітня 1998 року в інвентаризаційній справі №192, за №1/141, знаходиться у позивача, був поданий ним державному реєстратору, і про відсутність його, тобто втрату, позивач не вказує. У відмові державного реєстратора не зазначено про те, що заявником [PERSON] було подано копію правовстановлюючого документу. Суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 3 та ч. 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з подальшими змінами та доповненнями) - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Зазначена правова позиція викладена в постановах КГС ВС: від 05.09.2019 у справі № 921/320/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/84214754; від 22.05.2019 у справі № 918/410/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/81910771; від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19 http://reyestr.court.gov.ua/Review/89595389. Відповідно до п. 1.4. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56, які визначали порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і були спрямовані на забезпечення визнання та захисту цих прав, станом на серпень 1996 року, діяли на всій території України і були обов`язковими для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Як слідує з наданої позивачем копії Договору дарування від 16 квітня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори Вербецькою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-513, право власності будинок [ADDRESS] , було зареєстроване районним бюро технічної інвентаризації Луганської області 28 квітня 1998 року в інвентаризаційній справі №192, за №1/141 за позивачем [PERSON] (на звороті). Тому, право власності позивача на вказаний об`єкт нерухомого майна відповідно до зазначених положень Закону є зареєстрованим 28 квітня 1998 року та дійсним, визнається Державою Україна на рівні Закону, виникло ще 16.04.1998 року на підставі належного правовстановлюючого документу - договору дарування, згідно законодавства, яке діяло на той час (ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про власність» та ст. 548 ЦК УРСР 1961 року), тобто до 01.01.2013. При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону, внесення відомостей до ДРРП щодо реєстрації речових прав на вказаний будинок не пов`язане з виникненням права власності на неї у позивача, тому що відповідно до Закону, який був прийнятий 01.07.2004 року, але набув чинності з моменту впровадження ДРРП, а саме з 01.01.2013 року лише речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.06.2020 по справі № 906/585/19 (пункт 61) наголосив, що суть державної реєстрації прав офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Також Верховний Суд у вказаній постанові (пункт 63) зазначив, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2020 по справі № 363/4852/17 вказав, що відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 по справі № 680/214/16-ц (пункт 55) наголосила на тому, що вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Тому, суд вважає, що державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивача без урахування зазначеної усталеної та незмінної практики Верховного Суду з розгляду і вирішення вказаної категорії справ не враховано того факту, що реєстраційні (облікові) дії державного реєстратора за своєю правовою природою є похідними від розпорядчих (вольових) дій власника вказаного об`єкту нерухомого майна і не створюють факту набуття, зміни або припинення речових прав заявника на вказаний об`єкт нерухомого майна. Також суд зазначає, що право власності на об`єкт нерухомості може бути визнано загальним місцевим судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документа про право власності та про те, що на підставі цього документа об`єкт належав заявнику на праві власності. Як було з`ясовано у процесі судового розгляду, позивач не довів відсутність у нього оригіналу правовстановлюючого документу, який посвідчує його зареєстроване право власності на вказаний об`єкт та має іншу можливість захисту свого права власності шляхом звернення з позовом до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Бондар Р.В. про відмову в проведенні реєстраційних дій від 13 серпня 2025 року №80346104. Щодо обрання ефективного засобу (способу) захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Виходячи з аналізу значеної правової норми суд зазначає, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Статтею 23 Закону №1952-IV визначено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. При цьому, така підстава для відмови в державній реєстрації, як неотримання вказаної інформації - довідки БТІ про проведену раніше КП КБТІ реєстрацію, за умови надання державному реєстратору оригіналу правовстановлюючого документу на будинок з відміткою (штампом) про проведену державну реєстрацію згідно законодавства, яке діяло на час такої реєстрації, відсутня у переліку підстав для відмови в державній реєстрації прав, встановленому ч. 1 ст. 24 Закону. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Відповідну правову позицію викладено в постанові КГС ВС від 07.11.2019 у справі № 916/2825/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/85742527. Перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним. Відповідну правову позицію викладено в постановах КГС ВС: від 15.08.2018 у справі № 922/2998/16 http://reyestr.court.gov.ua/Review/76025874 ;від 15.03.2018 у справі № 910/4997/17 http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72939194. Стаття 37 Закону встановлює порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав та передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Інформація про можливість оскарження також міститься у рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20.08.2025 №80461867. Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року. У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Звертаючись з вимогами до Чмирівської сільської військової адміністрації Старобільського району Луганської області, позивачем не зазначено, яким саме чином адміністрацією порушено права позивача. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed