Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 19.11.2026 вона звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення реєстраційних дій щодо своєї квартири за адресою: [ADDRESS] , але їй було відмовлено, в зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: виявлено розбіжності між поданими документами: в договорі купівлі продажу квартири від 18.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3729, по батькові зазначено як « [PERSON] », а в паспорті громадянина України, РНОКПП та свідоцтві про народження зазначено [PERSON] . На даний час вона має намір зареєструвати речові права на вказане нерухоме майно, але через допущену помилку в договорі купівлі-продажу на житло не має змоги отримати правовстановлюючий документ. В зв`язку з вищезазначеним вимушена просити суд встановити факт належності правовстановлюючого документу. Провадження у справі відкрито 09.02.2026. Заявник у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні заявлених вимог наполягає. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилася, про дату розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , виданого Верхньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 01.08.2013, заявником є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.04.2006, батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] . Відповідно до картки платника податків № [NUMBER] від 17.04.2014, [PERSON] має податковий номер [NUMBER] . 18 жовтня 2007 року було укладено Договір купівля-продажу квартири, реєстровий № 3729 між [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] , що підтверджується копією договору. Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів № 4797522 від 18.10.2007, набувачем майна за договором купівлі-продажу є [PERSON] . Також по батькові [PERSON] зазначено і у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно витягу № 874 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дана обставина також підтверджується копією будинкової книги за вказаною адресою. Рішенням державного реєстратора № 82904146 від 19.01.2026 року заявнику відмовлено у проведені реєстраційних дій у зв`язку з розбіжностями по батькові у паспорті, та договорі купівлі-продажу. Тобто, у Договорі купівлі-продажу по батькові заявника зазначено невірно і не збігається з паспортними даними. Невірні записи у вказаному документі не дають можливості визначити факт його належності саме заявникові та реалізувати її право розпоряджатися своєю власнітю. Згідно з ч.1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 315 ЦПК України визначено які категорії справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду в порядку окремого провадження. Пунктом 6 ч.1 вказаної статті передбачено встановлення факту належності особі правовстановлюючих документів. За змістом ч.2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 /провадження № 61-51сво18/, постанова Верховного Суду від 12 січня 2024 року у справі № 335/6717/23 /провадження № 61-15734ск23/). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян». Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21). Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, встановлена розбіжність у написанні по батькові заявника та по батькові, зазначеному у договорі купівлі-продажу, полягає лише в одній літері, тоді як інші ідентифікаційні дані збігаються, що свідчить про технічний характер такої помилки. Суд вважає, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності правовстановлюючого документу, що передбачено ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Тому заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню.

Outcome: approved