Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 25.12.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Кредитний договір (оферти) № 25.12.2024-100002340, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 10 000,00 гривень, строком на 140 днів (до 13.05.2025). ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] зобов`язання за Договором належним чином не виконує, здійснивши лише часткову оплату у розмірі 1 900,00 грн. У зв`язку з цим, станом на 13.05.2025 року, утворилась заборгованість у загальному розмірі 27 000,00 грн, що складається з: -заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 000,00 грн; -заборгованості по процентам в розмірі 10 500,00 грн; -додаткової комісії (за обслуговування) в розмірі 1 500,00 грн; -неустойки у розмірі 5 000,00 грн. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 27 000,00 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, натомість у позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, який належним чином повідомлений про судовий розгляд, у встановлений судом строк не скористався правом на подання відзиву на позов чи зустрічного позову. При таких обставинах судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.12.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) № 25.12.2024-100002340. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, строком на 140 днів. Процентна ставка «Стандарт» становить 1% за 1 (один) день, процентна ставка «Економ» становить 0,5% за 1 (один) день. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача 4149-49XX-XXXX-5978. Суд звертає увагу, що на підтвердження факту надання кредиту позивачем подано квитанцію платіжної системи про перерахування коштів на платіжний інструмент відповідача, що є належним електронним доказом відповідно до ст. 100 ЦПК України. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, наданий суду розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості. Відповідач всупереч умов кредитного договору та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» та правових позицій Верховного Суду (постанови від 08.07.2020 по справі № 754/17518/15-ц, від 23.03.2020 по справі № 404/502/18), електронний договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] пройшов ідентифікацію особи шляхом використання Системи BankID Національного банку та висловив свою згоду з кредитним договором шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 000,00 грн та процентам в розмірі 10 500,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неустойки в розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає наступне. Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 по цей час в Україні діє воєнний стан. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання за такими договорами, підлягають списанню. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова ВС від 31.01.2024 №183/7850/22) свідчить, що законодавець передбачив абсолютне звільнення позичальника від обов`язку сплати неустойки за прострочення в період дії особливих правових умов. Таким чином суд дійшов висновку про те, що нарахування та стягнення неустойки в сумі 5 000,00 гривень є неправомірним. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по комісії за обслуговування кредитної заборгованості (1 500,00 грн) не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з п. 9 Кредитного договору, сторони погодили сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості, економічною сутністю якої визначено: організацію інформаційної підтримки по телефону та в особистому кабінеті, надання можливості робити платежі онлайн, відновлення забутого паролю, інформування про дати сплати чергового платежу тощо. При цьому кредитодавець зазначив, що до цієї комісії не включено послуги з надання один раз на місяць безоплатної інформації про стан боргу. Разом з тим, суд критично оцінює такі умови договору з огляду на наступне. Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Перелічені у п. 9 Договору дії позивача (організація інформаційної підтримки, надання доступу до особистого кабінету, технічне відновлення паролю, інформування через смс про дати сплати чергового платежу) за своєю суттю не є самостійними послугами, оскільки не створюють для споживача окремого майнового блага. Зазначені дії є стандартними операційними та технічними (програмними) процесами фінансової установи, які забезпечують її власну господарську діяльність, облік кредитної заборгованості та спрямовані виключно на забезпечення виконання зобов`язань перед самим кредитодавцем щодо повернення коштів. Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Встановлення окремої плати (комісії) за базові системні функції онлайн-платформи кредитодавця фактично є прихованим збільшенням процентної ставки та перекладанням на споживача внутрішніх господарських витрат кредитодавця. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 щодо недопустимості стягнення комісій за дії, що не є реальними послугами та супроводжують кредит, суд дійшов висновку, що умови п. 9 Договору щодо встановлення вказаної комісії є несправедливими та нікчемними. Відтак, стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1 500,00 грн є безпідставним. Відповідно, із врахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку, що ТОВ «Споживчий центр» набуло право вимоги на суму заборгованості, яка становить 20 500 грн 00 коп (тіло кредиту 10 000 грн + проценти 10 500 грн). Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено на 75,93% (20 500 грн з 27 000 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 839,23 грн (2422,40 грн х 75,93%). Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання професійної правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні на умовах і в порядку, що визначені договором. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, що якщо стороною буде документально доведено несення витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Вирішуючи питання витрат на правничу допомогу, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.). Отже, відповідно до матеріалів справи було заявлено, що сума гонорару адвоката за надання правничої допомоги становить 6 000 грн. Ця сума охоплює оплату за надані адвокатом послуги в рамках представництва інтересів клієнта. Суд вважає зазначену справу такою що є невеликої складності тому що вона є типовою з усталеною судовою практикою. В справі заявлено одного позивача та відповідача. Справа розглянута в спрощеному провадженні без участі сторін. Однак, суд, проаналізувавши обсяг наданих послуг, а також беручи до уваги невелику складність справи, яка є типовою, обсяг виконаної роботи адвокатом, дійшов висновку, що заявлений гонорар не відповідає принципу розумності, співмірності та пропорційності, враховуючи невелику складність справи, типовість заявлених позовних вимог, що не потребує великої кількості часу для складання позовної заяви, справа розглядалась в спрощеному провадженні без участі представника позивача, а тому гонорар в 6 000 грн не є обґрунтованим та не відповідає принципу розумності та співмірності. Тому,

Outcome: partial