Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» (попередня назва - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 854848 від 06.05.2019 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.05.2019 року між первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено договір в електронній формі, за умовами якого відповідач отримав позику в сумі 7 000,00 грн. строком на 30 днів. У подальшому право вимоги за цим договором було відступлено ТОВ «ВІН ФІНАНС». У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивач просить стягнути загальну суму боргу в розмірі 32 852,15 грн., з яких: 7 000,00 грн. - тіло кредиту, 14 742,00 грн. - відсотки, 3 360,00 грн. - пеня та штрафи, 5 488,91 грн. - інфляційні втрати, 2 261,24 грн. - 3% річних. Також просить поновити строк позовної давності. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Полтави від 29.10.2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав. За згодою позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.05.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір № 854848 про надання фінансового кредиту на суму 7 000,00 грн. строком на 30 днів. Договір укладено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора А510777, надісланого на фінансовий номер телефону відповідача. За правовими наслідками такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, що узгоджується із Законом України «Про електронну комерцію» та позицією Верховного Суду. Кредитний договір укладено в електронній формі шляхом прийняття Відповідачем публічної пропозиції (оферти) та підписання його за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, направленим на номер мобільного телефону Відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами статей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися в усній або письмовій формі, а правочин, вчинений у письмовій формі, вважається укладеним, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (у тому числі електронних). Стаття 639 ЦК України прямо передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Позиція щодо правової дійсності електронних договорів, підписаних з використанням одноразового ідентифікатора, є усталеною в судовій практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (зокрема, постанови від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19). Таким чином, кредитний договір є укладеним у належній формі та породжує для Відповідача визначені ним права і обов`язки. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено Договір факторингу № 19. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 25 від 12.09.2019 року право вимоги за договором № 854848 перейшло до позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Строк виконання зобов`язання закінчився 05.06.2019 року. Проте, згідно з позицією Верховного Суду (зокрема, справа № 679/1136/21), строк позовної давності був автоматично продовжений на строк дії карантину, введеного через COVID-19 (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Згодом позовна давність була додатково продовжена на період дії воєнного стану (п. 19 Прикінцевих положень ЦК України). Таким чином, строк звернення до суду позивачем не пропущено. Відповідач не повернув отримані кредитні кошти. Згідно зі ст. 526, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. Доказів виконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором суду не надано. Відтак, сума основного боргу в розмірі 7 000,00 грн. підлягає стягненню. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що прострочення є триваючим правопорушенням, тому кредитор має право на стягнення цих коштів за весь час прострочення. Розрахунки позивача є обґрунтованими, тому з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати 5 488,91 грн. та 3% річних - 2 261,24 грн. Позивач просить стягнути відсотки у розмірі 14 742,00 грн. та штрафи/пеню у розмірі 3 360,00 грн. Суд вважає ці вимоги частково безпідставними з огляду на таке. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Строк кредитування становив 30 днів. Згідно з Графіком платежів, сума нарахованих процентів за цей строк становить 1 890,00 грн. Нарахування відсотків поза межами строку кредитування є неправомірним, тому в стягненні відсотків понад 1 890,00 грн. слід відмовити. Законом України № 2120-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Цивільний кодекс України доповнено пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором споживчого кредиту. Зазначена норма є імперативною та не може бути обмежена або скасована умовами договору. Станом на день розгляду справи воєнний стан в Україні продовжує діяти, а відтак дія захисного механізму п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється на правовідносини сторін у повному обсязі. Отже, у задоволенні вимог про стягнення 3 360,00 грн. штрафів/пені суд відмовляє повністю. Загалом задоволенню підлягають вимоги на суму 16 640,15 грн. (7 000,00 + 1 890,00 + 5 488,91 + 2 261,24). Оскільки позов задоволено частково (на 50,65% від заявленої суми 32 852,15 грн.), судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог згідно зі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. З урахуванням пропорційного задоволення позову (50,65%): судовий збір 2 422,40 ? 50,65% = 1 226,94 грн., витрати на правничу допомогу 5 000,00 ? 50,65% = 2 532,50 грн. Разом судові витрати до стягнення 3 759,44 грн.

Outcome: partial