Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» через свого представника за довіреністю Ланового Є.М. звернулось до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою, в якій просить: стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 в розмірі 25000, грн., з яких: 10000,00 грн. загальна заборгованість за тілом кредиту, 15000,00 грн. - загальна заборгованості за відсотками, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.04.2019 між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №2132330, який було підписано [PERSON] за допомогою введення одноразового ідентифікатору. Відповідач кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн. отримала на картковий рахунок. 10.06.2025 між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» укладений договір факторингу №АК-10/06/2025. 07.07.2025 між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» укладений договір факторингу №ДФ-07072025. Представник позивача стверджує, що згідно з вказаними договорами факторингу відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №2132330 від 03.04.2024. Оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, сума боргу перед новим кредитором ТОВ «ФК «Солвентіс» становить 25000,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10000,00 грн., заборгованість за відсотками становить 15000,00 грн. Також, позивач стверджує, що ним було направлено на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 14.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02.12.2025 від представника відповідача адвоката Говіної Л.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через відсутність належних, допустимих та достовірних доказів укладення між сторонами кредитного договору, факту отримання відповідачем кредитних коштів та належного переходу права вимоги. Вказує, що позивач не надав доказів, які підтверджують укладення Договору в електронному вигляді, зокрема доказів ідентифікації відповідача, надіслання одноразового ідентифікатора, входу в особистий кабінет, підтвердження акцепту пропозиції чи доказів накладення електронного підпису. Надані паперові копії договору та платіжного доручення не дають змоги встановити факт підписання договору відповідачем чи факт отримання грошових коштів, оскільки не містять ознак первинних бухгалтерських документів, не підтверджені даними банку. Також позивач не довів безперервність та законність відступлення права вимоги, оскільки не надав повних реєстрів боржників, що унеможливлює встановлення його правового статусу як нового кредитора. Зазначає, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, суперечить вимогам законодавства та умовам самого кредитного договору, оскільки позивач неправомірно нарахував проценти після закінчення строку дії кредитного договору (03.05.2019). Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 08.12.2025 від представника ТОВ «ФК «Солвентіс» Ланового Є.М. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягав на тому, що кредитний договір №2132330 від 03.04.2019 між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] був укладений. У відповідності до змісту п.7.10 Договору про надання кредиту № 2132330 від 03.04.2019, сторони погодили, що договір укладається в електронній формі на Сайті Кредитодавця www.alexcredit.ua. Підписання Позичальником Договору відбувається шляхом акцептування Оферти (пропозиції укласти електронний Договір), яка відповідно до п. 2.25. https://alexcredit.ua/umovi містить усі істотні умови Договору, зразок факсимільного відтворення аналога підпису уповноваженої особи та відбитку печатки Кредитодавця, а також погодження (заяву, згоду) Позичальника щодо включення до цього Договору інформації щодо наявності кредитного посередника, прізвища, ім`я, по батькові Позичальника, типу Кредиту, мети отримання кредиту, порядку та умови надання Кредиту, загального розміру Кредиту, Узгодженого строку повернення кредиту. Акцептування Оферти здійснюється шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором та комбінацією Логіну та Пароля Особистого кабінету Позичальника. У відповідності до інформації із офіційного веб-сайту Товариства, URL: https://alexcredit.ua//. У розділі 7 Договору №2132330 від 03.04.2019 наведено стандартні умови електронного договору, які не свідчать про порушення прав Позичальника чи про неналежне інформування. Навпаки, зазначені положення підтверджують, що позичальник був ознайомлений із Договором та правилами на сайті, розумів їх зміст та добровільно погодився виконувати умови. Положення Договору підтверджують добровільність укладення правочину, належне інформування Позичальника та дотримання Кредитодавцем вимог законодавства при наданні фінансової послуги. Щодо доведеності факту переказу грошових коштів відповідачу, представник позивача зазначає наступне. ТОВ Фінансова компанія «Вей Фор Пей» є фінансовою установою, що має право на надання, а саме: надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між ТОВ ФК «Вей Фор Пей» та ТОВ «Алекскредит» було укладено Договір про переказ коштів № ВП-220817-1 від 22 серпня 2017 р. Отже, як небанківська установа ТОВ «Алекскредит» звернулося до платіжної установи, яка має відповідну ліцензію на надання платіжних послуг, задля перерахування кредитних коштів на рахунок Відповідача. Позивачем надано суду лист ТОВ ФК «Вей Фор Пей» про успішність проведення платежу, а також міститься наступна інформація: 03.04.2019 на суму 10000,00 грн., маска картки [NUMBER] , код авторизації 131095, номер транзакції в системі WayForPay 08163578903558099582596086132508. Цей лист є належним і допустимим доказом фактичного перерахування кредитних коштів Відповідачу, адже містить усі обов`язкові реквізити електронного документа, що забезпечує автентичність і цілісність документа та підтверджує його юридичну силу та містить унікальні ідентифікаційні дані транзакції, що унеможливлює підробку або сумнів у достовірності операції. Представник позивача зазначає, що відсотки нараховані за період та ставками, які погоджені сторонами у договорі. Заборгованість відповідача відображено в детальному розрахунку, наданому суду. На підтвердження переходу права вимоги до відповідача надано договори факторингу, витяги з додатку, копії платіжної інструкції, повідомлення. Вважає, що надано всі необхідні докази, які доводять право позивача вимагати сплатити заборгованість за кредитним договором. Представник позивача завертає увагу суду, що представником відповідача не доведено порушення прав [PERSON] при укладенні кредитного договору №2132330 від 03.04.2019, як і не надано доказів укладення цього договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних кошті не на її рахунок. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача наполягає на задоволенні позову. Ухвалою суду від 19.01.2026 витребувано у АТ КБ «Приват Банк» докази у справі. 20.02.2026 на виконання ухвали суду з АТ КБ «Приват Банк» надійшли витребувані докази. 24.02.2026 від представника відповідача Говіної Л.В. надійшла заява про застосування позовної давності, в якій вказує, що згідно з п.1.9. Кредитного договору №2132330 від 03.04.2019 сторони встановили строк повернення кредиту 30 днів до 03.05.2019 (включно), а отже строк позовної давності із зверненням до суду з цим позовом закінчився. Представник відповідача вважає що до позовних вимог повинно бути застосовано строки позовної давності та відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі. 27.02.2026 від представника позивача Ланового Є.М. надійшли заперечення, в яких він просив залишити без задоволення заяву представника відповідача про застосування позовної давності. В запереченнях представник позивача зазначив, що строки позовної давності були зупиненні на час дії карантину та на час воєнного стану та поновлені лише 04.09.2025, а отже такі строки не були пропущені. 11.03.2026 від представника відповідача Говіної Л.В. надійшла заява, в якій вона просила врахувати, що Шевченківським районним судом м.Запоріжжя було винесено рішення від 27.10.2021 по справі №336/7213/20 предметом якого було визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 сторонами якого були ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] , а отже, кредитор скористався своїм правом про стягнення сум боргу та нарахування відсотків за кредит є неправомірним. У судове засідання представник позивача не з`явився, у прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 03.04.2019 між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №2132330, згідно з п.1.3. якого позичальник сплачує суму кредиту, проценти за користування кредитом, неустойки (пеню, штрафи), які можуть нараховуватись у випадку порушення позичальником умов цього договору, а також комісії банків емітентів платіжних карт, які використовує позичальник. Сума кредиту, відповідно до п.1.4. кредитного договору складає 10000,00 грн. Відповідно до п.1.5. кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом та пені здійснюється, виходячи з Базової процентної ставки, Акцій, Програм лояльності Кредитодавця, Спеціальної процентної ставки по кредиту після спливу Узгодженого строку повернення кредиту. Нарахування процентів за користування кредитом за Акційними ставками і ставками програми лояльності здійснюється тільки за умови повернення кредиту до спливу узгодженого строку кредиту, наведеного у п.1.9. цього договору. У випадку виникнення заборгованості, проценти за користування кредиту за період Узгодженого строку повернення кредиту нараховуються, виходячи з Базової процентної ставки, а поза межами цього строку виходячи із Спеціальної ставки, встановленої для періоду, що перевищує Узгоджений строк повернення кредиту. Пеня нараховується за ставкою, встановленою цим договором. Ставки нарахування процентів і розмір пені за договором встановлені у п.1.6. Договору, а саме: базова процентна ставка за один день користування кредитом 1,7%, акційна ставка або ставка за програмою лояльності за один день користування кредитом 1,02%, спеціальна процента ставка за один день користування кредитом після узгодженого строку повернення кредиту (у випадку виникнення заборгованості, прострочення кредиту) 3,00%, пеня за один день користування кредитом поза узгодженого строку повернення кредиту - 0,00%. В пункті 1.8. кредитного договору сторони погодили, що дата надання кредиту, узгоджений строк повернення кредиту і відповідна узгоджена дата повернення кредиту, сума кредиту (загальний розмір кредиту), проценти за користування кредитом, реальна процентна ставка за кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту вказані у Графіку платежів, що визначається у Додатку №1 до цього договору та є невід`ємною його частиною. Сторони встановлюють Узгоджений строк повернення кредиту: 30 календарних днів до 03.5.2019 (включно) п.1.9. кредитного договору. Згідно з п. 1.10. кредитного договору кредит надається позичальнику в сумі, що зазначена в п.1.4. договору в безготівковій формі шляхом перерахування на картковий рахунок позичальника. Згідно з п.2.1.7. кредитного договору, кредитодавець має право укладати з будь-якою третьою особою договір відступлення/купівлі-продажу права вимоги та/або інших договорів, пов`язаних з наданням послуг з повернення заборгованості за договором без згоди позичальника у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обов`язків перед кредитодавцем. Відповідно до п.3.1. кредитного договору, - строк дії договору визначається з моменту його укладення між сторонами та діє до повного виконання сторонами обов`язків за ним. Відповідно до п.5.3. кредитного договору, у випадку порушення Узгодженого строку повернення кредиту Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю пеню, яка визначається у процентах від основної суми кредиту за кожний день прострочення і вказується у п. 1.6. договору. У пункті 7.2. кредитного договору, зазначено, що уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з цим договором та правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись своїх обов`язків та виконувати їх. Сторони підтверджують, що даний електронний договір, всі додатки до нього, Додаткові угоди, Правила, мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін, тобто вчинені у письмовій формі. Договір про надання кредиту №2132330 від 03.04.2019, додаток № 1 до нього, яким є графіки платежів підписані відповідачем [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатору 2132330. Згідно з листом ТОВ ФК «Вей Фор Пей», вих. №5777-ВП від 27.08.2025, на підставі угоди на переказ коштів № ВП-220817-1 від22.08.2017 за дорученням ТОВ «Алекскредит» здійснено успішний переказ коштів на картку клієнту: 03.04.2019 на суму 10000,00 грн., маска картки [NUMBER] , код авторизації 131095, номер транзакції в системі WayForPay 08163578903558099582596086132508. Належність картки № [NUMBER] [PERSON] підтверджується листом, наданим на виконання ухвали суду АТ КБ «Приват Банк». Банківською випискою АТ КБ «Приват Банк» підтверджується факт отримання 03.04.2019 [PERSON] грошових коштів в сумі 10000,00 грн. на її картковий рахунок № [NUMBER] . Судом досліджений розрахунок заборгованості за договором про надання кредиту №2132330 від 03.04.2019, згідно з яким [PERSON] не здійснювала погашення за тілом кредиту та нарахованими відсоткам, у зв`язку із чим заборгованість за тілом кредиту становить 10000,00 грн., заборгованість за нарахованим відсотками за період з 03.04.2019 по 03.05.2019 за відсотковою ставкою 1,7% становить 5100,00 грн., за період з 04.05.2019 по 20.05.2019 нараховані відсотки після спливу узгодженого строку повернення кредиту за ставкою 3,0% у сумі 5000,00 грн., за період з 21.05.2019 по 06.06.2025 0,00 грн. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості за кредитом, як і не надано альтернативного розрахунку заборгованості. 10.06.2025 між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» укладено договір факторингу №АК-10/06/2025, за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти такі права вимоги та сплатити клієнту ціну придбання за відповідний реєстр за плату, у передбачений договором спосіб (п.1.1). Перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається шляхом підписання сторонами договору та відповідного реєстру прав вимог, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах,що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства (п.2.1.3). Додатком до договору факторингу є Витяг з реєстру боржників, згідно з яким до ТОВ «Секвоя Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 на загальну суму 25000,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 10000,00 грн., заборгованості за відсотками 15000,00 грн. 07.07.2025 між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» укладено договір факторингу №ДФ-07072025 за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти такі права вимоги та сплатити клієнту ціну придбання за відповідний реєстр за плату, у передбачений договором спосіб (п.1.1). Перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається шляхом підписання сторонами договору та відповідного реєстру прав вимог, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах,що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства (п.2.1.3). Додатком до договору факторингу є Витяг з реєстру боржників, згідно з яким до ТОВ «ФК «Солвентіс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 на загальну суму 25000,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 10000,00 грн., заборгованості за відсотками 15000,00 грн. ТОВ «ФК Солвентіс» направило на адресу відповідача вимогу-повідомлення, в якому вказала про перехід права вимоги до товариства, зазначило реквізити для сплати заборгованості та суму заборгованості за кредитом. Разом із відповіддю на відзив, позивачем надано оновлений розрахунок заборгованості за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019, згідно з яким заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 10000,00 грн., заборгованість за нарахованим відсотками за період з 03.04.2019 по 03.05.2019 за відсотковою ставкою 1,7% становить 5100,00 грн., за період з 04.05.2019 по 05.06.2019 нараховані відсотки після спливу узгодженого строку повернення кредиту за ставкою 3,0% у сумі 9900,00 грн., за період з 06.06.2019 по 06.06.2025 0,00 грн. Вирішуючи питання про задоволення позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договорів в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як встановлено у ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором про приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Частиною 1 ст.633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Як зазначалося вище, судом встановлено, що 03.04.2019 відповідач уклав із ТОВ «Алекскредит» Договір про надання кредиту №2132330. Кредит надавався клієнту в безготівковій формі на реквізити банківського рахунку, вказаного відповідачем, як клієнтом. З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про укладання та підписання відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора кредитного договору із ТОВ «Алекскредит». Представник відповідача надав суду Рішення Шевченківського районного суду від 27.10.2021 у справі №336/7213/20, провадження №2/336/1050/2021 за позовом [PERSON] до ТОВ «Алекскредит», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Колейчик В.В., приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Дорошкевич В.Л. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, яким позов задоволено. В описовій частині рішення вказано, що 04.04.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 7083, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 р. на користь ТОВ «Алекскредит» в сумі 20 100 грн., а також 1400 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріуса. Тобто, [PERSON] з 2021 року була обізнана про існування кредитного договору №2132330 від 03.04.2019, укладеного між нею та ТОВ «Алекскредит». Натомість, у справі, що розглядається, відповідачем не надано доказів визнання цього договору недійсним, тощо. Факт вчинення виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за цим договором, який було визнано рішенням суду від 27.10.2021 таким, що не підлягає виконанню, не спростовує наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що отримання у кредит грошових коштів [PERSON] підтверджено належними доказами по справі. Оскільки відповідачем не доведено факту повернення кредитних коштів, суд констатує порушення з її боку умов кредитного договору №2132330 від 03.04.2019 та правомірність вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10000,00 грн. Таким чином, застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами на дату відступлення прав вимоги згідно з укладеним кредитним договором, суд погоджується з позицією сторони відповідача про їх неправомірне нарахування після 03.05.2019 з огляду на таке. Як встановлено з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за кредитним договором №2132330 від 03.04.2019 нараховані відсотки за користування кредитом за період з 03.04.2019 по 05.06.2019. Разом із цим, строк повернення кредиту у договорі встановлений до 03.05.2019 року включно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». У такому випадку, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, враховуючи, що позивачем нараховані проценти за користуванням кредитом згідно з Договором про надання кредиту №2132330 від 03.04.2019 за межами строку дії такого кредиту, то у задоволенні вимог позивача в частині нарахування відсотків за користування кредиту, починаючи з 04.05.2019 у розмірі 9900,00 грн., слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Одночасно із цим, вимоги позивача про стягнення процентів за період дії кредитного договору, а саме, з 03.04.2019 по 03.05.2019 включно у розмірі 5100,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, суд зазначає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четвертастатті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та відмінено з 30 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів Україна щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ Прикінцевих та перехідних положень ЦК України доповнено, зокрема, п. 19 наступного змісту: у період дії воєнного, надзвичайного стану строки визначені за ст.ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК продовжуються на строк його дії. Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» пункт 19розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції щодо зупинення строків позовної давності у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022. Такі висновки щодо позовної давності викладені в постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) та від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, а також у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 206/3045/23 (провадження № 61-3852св24). Законом від 14.05.2025 № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачено відновлення строків позовної давності з 04.09.2025, тобто саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Враховуючи, що ТОВ «ФК «Солвентіс», звертаючись до суду з позовом у листопаді 2025 року, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, укладеним 03.04.2019, позовна давність для пред`явлення позовних вимог у цій справі станом на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений з 02 квітня 2020 року до 04 вересня 2025 року, а тому підстав для застосування судом позовної давності немає. Враховуючи вищевикладене, позовна заява підлягає задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання кредиту №2132330 від 03.04.2019 у загальному розмірі 15100,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 10000,00 грн., заборгованості за відсотками за період з 03.04.2019 по 03.05.2019 в сумі 5100,00 грн. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. На підтвердження надання правничої допомоги стороною позивача надано договір на надання правової допомоги №43657029 від 01.07.2025 укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» та адвокатом Лівак І.М., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Лівак І.М., Додаткова угода №2132330 від 30.09.2025, детальний опис робіт (наданих послуг), в якому визначено склад, обсяг та види виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом та акт №2132330 від 30.09.2025 на загальну суму 6 000,00 гривень. З огляду на вищевикладене, вивчивши докази, подані заявником на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у суді. Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково (на 60,4%), з відповідача на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3624,00 грн. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково (на 60,4%), з відповідача на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1463,13 грн.

Outcome: partial