Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , про розірвання шлюбу та встaновлення фaкту. Позов мотивує тим, що 20.06.2015 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №721. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Зазначає, що спершу з відповідачкою були хороші, теплі, сімейні стосунки. Проте, шлюбне життя не склалось через різні характери, моральні цінності, бачення сімейної ролі кожного. Сімейне життя з відповідачкою протягом останніх років поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вони намагалися примиритися і жити разом заради дитини, проте стали чужими людьми, оскільки втратили почуття любові, взаєморозуміння та поваги один до одного. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, фінансову поведінку та побут. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, спільного господарства не ведуть. Сумісне проживання вже давно припинено, тому відсутні можливості подальшого підтримання сімейних відносин. Подальше перебування у такому шлюбі суперечить його інтересам. Шлюб носить виключно формальний характер. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе з підстав викладених вище. Зважаючи на те, що вони не досягнули примирення та враховуючи інші зазначені обставини, які як наслідки призвели до втрати бажання зберегти сім`ю, та враховуючи те, що застосування судом заходів для примирення подружжя є неможливим, тому просить суд розірвати шлюб. Після народження доньки відповідачка усунулася від виховання та матеріального забезпечення дитини. Вона покинула сім`ю, переїхала у [ADDRESS] та почала проживати окремо. З того часу вона не бере участі в житті їхньої спільної дитини, Позивач хотів налагодити з нею контакт, але і у м. Сквира її не міг знайти за адресою реєстрації. Всі обов`язки по догляду за донькою позивач виконує самостійно та проживає разом з донькою за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка самоусунулась від виховання своєї дитини, відмовилася від своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичне та моральне здоров`я дитини, не цікавиться нею, не дбає про її матеріальний достаток. Процесуальні дії суду. Ухвалою судді від 02.02.2026 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 20.02.2026. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Орган опіки та піклування Сквирської міської ради. Ухвалою суду від 20.02.2026 закрито підготовче провадження в зазначеній справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача, адвокат Дейнека С.Л., в судовому засіданні підтримав викладане у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що дійсно життя з позивачем не склалося, разом не проживають разом понад рік. Зазначила, що оскільки виникло питання місця проживати доньки, вона з позивачем уклала договір про проживання дитини та про участь у її вихованні. Однак, в зв`язку з тим, що вона проживає в м.Києві та має намір одружитися з іншим чоловіком можливості доглядати і виховувати доньку не має. Не заперечує, щоб доньку виховував позивач. Проти розірвання шлюбу не заперечувала, просила суд врахувати інтереси дитини та проводити розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи, Орган опіки та піклування Сквирської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 червня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що було складено актовий запис № 721, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). Від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с.10). Останніх понад один рік позивач та відповідачка проживають окремо: позивач з донькою проживає за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка проживає окремо в м. Києві та не цікавиться життям і здоров`ям дочки [PERSON] , [INFO] , не приймає участі у її вихованні та утриманні. Відповідачка та позивач не ведуть спільного господарства. Відповідно до висновку психолога від 27.01.2025 за результатами психологічного дослідження спільне проживання батька [PERSON] разом з його малолітньою дочкою позитивно впливає на розвиток, навчання, виховання і психологічний стан дитини і не завдає шкоди її особистості, яка перебуває на стадії формування, а також не становить загрози її блогополуччю, життю і здоров`ю ( а.с.25-31). Відповідно до довідки лікаря КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» дитину [PERSON] на прийом до лікаря супроводжував тато [PERSON] . На консультації та лікування дитина завжди приходить з татом (а.с.33). З письмових пояснень [PERSON] від 14.10.2025, який проживає за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] проживає з дочкою [PERSON] по [ADDRESS] . Він сам виховує її та утримує, матері з донькою немає (а.с.12). Відповідно до письмових пояснень від 14.10.2025 [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , вбачається, що вона давно знає [PERSON] , понад 10 років. Вказує, що він порядна людина та зразковий батько для своєї дочки [PERSON] . [PERSON] проживає з донькою по [ADDRESS] та забезпечує всім необхідним, сам виховує її та утримує (а.с.13). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вона є хресною мамою [PERSON] . [PERSON] не виконує батьківських обов`язків. Про дитину піклується лише батько, яка повністю на його утриманні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що є хрещеним батьком [PERSON] . [PERSON] у позивача вдома часто. Він проживає з дитиною [PERSON] , дружина з ними не проживає. Згідно договору про проживання дитини та про участь у її вихованні, укладеного 11.10.2025, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Деруном А.А., позивач та відповідач домовилися, що місцем проживання їхньої [PERSON] буде разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , де батько зобов`язується доглядати, утримувати та фінансово забезпечувати життєві потреби дитини. (а.с.11). Таким чином, малолітня дитина [PERSON] знаходиться на повному утримaнні батька [PERSON] та він сaмостійно виховує її. Оцінка суду. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Згідно ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхньої дитини. Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а згідно ч. 1 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, систематично, свідомо, без поважних причин не виконувала належним чином і взагалі не виконує на цей час свої батьківські обов`язки по відношенню до дочки, не цікавиться її долею протягом тривалого періоду часу, участі у вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто контакту не підтримує, що стверджується доказами, встановленими у судовому засіданні та матеріалами справи. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та те, що встановлення вище зазначеного факту необхідно заявнику для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, тощо, а також для підтвердження права на стягнення аліментів з матері дитини у випадку ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків в частині утримання та матеріального забезпечення дітей, вважає, що заяву [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі та за наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження шлюбу між [PERSON] та [PERSON] буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved