Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №4443753 від 04.03.2024 в розмірі 30072,83 грн, з яких 2999,99,00 грн - тіло кредиту, 25572,84 грн відсотки за користування кредитом, 1500,00 грн - штрафні санкції, а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 04.03.2024 між ТОВ «Лінеура Україна»та [PERSON] в електронному вигляді був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4443753, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику грошові кошти в розмірі 3000,00 грн строком на 360 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку № [NUMBER] зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Позивач зазначає, що відповідач умови кредитного договору не виконує, отримані кредитні кошти в строк не повернув. В позовній заяві позивач посилається на те, що право вимоги до відповідача за кредитним договором №4443753 від 04.03.2024 перейшло до нього на підставі договору факторингу №25/10/2024 від 25.10.2024, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна»та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна». Позивач зауважує, що найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Таким чином, позивач посилається на те, що на підставі ст. 512, 514 ЦК України він набув право грошової вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. В порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 30072,83грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін Відповідно до ухвали суду від 12.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; витребувано з АТ «А-Банк» інформацію, чи належить банківська карта № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ; виписку про зарахування коштів 04.03.2024 на зазначену банківську картку (а.с. 106-107). Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 23.01.2026 на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2026 з АТ «А-Банк» надійшли документи, які витребовував суд (а.с. 114-119). 18.02.2026 представник відповідача адвокат Трофімов А.В. направив відзив на позовну заяву (а.с.124-131), в якому позовні вимоги визнав частково на суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2050,00 грн та відсотками в сумі 6000,00 грн. Представник [PERSON] вказав, що відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів від первісного кредитора в сумі 3000,00 грн. Водночас, вважає, що умови договору, згідно з якими відсоткова ставка встановлена на рівні 2,5 % в день, не відповідають нормам Закону України «Про споживче кредитування». Адвокат Трофімова А.В. зазначив, що кредитний договір № 4443753 був укладений 04.03.2024, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22.11.2023, згідно з яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Таким чином, пункти договору про нарахування 2,5 % суперечать Закону України «Про споживче кредитування», відповідно є нікчемними. Також посилається на те, що на підставі пункту 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» відповідач звільняється від сплати відсотків. Вважає, що заявлена до стягнення сума відсотків є завищеною, умови договору, які передбачають їх нарахування в такому розмірі, несправедливими, не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, а тому не можуть бути стягнуті в розмірі, який майже у 8,5 раз перевищує суму отриманого кредиту. Представник вказує, що [PERSON] сплатив за кредитом 950,00 грн, які підлягають зарахуванню в тіло кредита, яке відповідно підлягає стягненню в розмірі 2050,00 грн (3000,00 грн 950,00 грн). Виходячи з принципів розумності та справедливості просить зменшити відсотки до 6000,00 грн. Представник відповідача звертав увагу, що всупереч вимогами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії воєнного стану позивачем здійснено нарахування штрафних санкцій в розмірі 1500,00 грн, що є неправомірним. 23.02.2026 представник позивача Столітній М.М. направив відповідь на відзив (а.с.133-141), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Щодо зменшення тіла кредиту за рахунок сплати відповідачем 975,00 грн вказав, що ця сума відповідно до умов договору була зарахована як відсотки, що цілком відповідає змісту ст. 534 ЦК України, згідно з якою у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Крім того, у відповіді на відзив вказано, що підписуючи договір, позичальник погодився на його укладання саме на таких умовах, цілком усвідомлюючи їх зміст, які є обов`язковими для виконання, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договору без достатніх на це доказів. Інші заяви по суті справи до суду не надходили. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду Судом встановлено, що 04.03.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] був укладений договір №4443753 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 16-26). Кредитний договір укладений в електронному вигляді, який відповідач підписав електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором 22997 (а.с. 26). В пункті 1.1 договору вказано, що укладання цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 договору [PERSON] отримав позику в розмірі 3000,00 грн, за взаємною згодою сторін сума кредиту може бути збільшена, про що сторонами укладається додатковий договір, строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів кожні 20 днів, зі стандартною процентною ставкою 2,5 % в день, знижена процентна ставка становить 1,63 % за кожен день користування кредитом, орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення кредиту складає 185488,02 % річних, з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки - 92231,18 % річних, орієнтована загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою- 30000,00 грн, з урахуванням зниженої відсоткової ставки 29475,00 грн. На підставі п. 2.1 договору кредит надавався відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну карту [NUMBER] . Між сторонами у справі був узгоджений графік платежів, який є Додатком 1 до Договору, відповідно до якого було узгоджено суму кредиту та суму нарахованих процентів, а також дату повернення кредиту (на звороті а.с. 26). Зі змісту відповіді АТ «А-Банк» №20.1.0.0.0/7-20260120/0118 від 21.01.2026 підтверджено виконання платіжної операції ТОВ «Лінеура Україна» 04.03.2024 отримувачу [PERSON] із зарахування на карту [NUMBER] грошових коштів в сумі 3000,00 грн (а.с. 115-119). 25.10.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія « Фінтраст Україна» укладений договір факторингу №25/10/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» за плату належні йому права вимоги до відповідача, що підтверджується змістом самого договору та Витягу з Реєстру боржників до цього Договору (а.с. 55-67). Згідно з рішенням № 251124/1 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (а.с.89). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал`перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №4443753 від 04.03.2024. З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за договорами не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 32-36, 37-38), вбачається, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення тіла кредиту не виконав в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 2999,99 грн, яка підтверджена належними доказами, що призвело до порушення майнових прав позивача. Згідно з цим розрахунком заборгованості, 22.03.2024 відповідач сплатив 975,00 грн, які були зараховані в рахунок погашення відсотків, що відповідає умовам п. 4.6 кредитного договору та графіку платежів, узгоджується зі ст. 534 ЦК України, за період з 04.03.2024 по 22.03.2024 відсотки нараховувались виходячи з пільгової відсоткової ставки в сумі 48,75 грн в день, порядок застосування якої визначений в п. 1.4.2 кредитного договору; в рахунок тіла кредиту зараховано 0,01 грн. З наведеного вбачається, що сплачені відповідачем кошти в сумі 975,00 грн правомірно зараховані в рахунок сплати відсотків, підстави зарахувати їх в рахунок погашення тіла кредиту відсутні, тому з відповідача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2999,99 грн. Щодо розміру заявлених до стягнення відсотків суд встановив таке. Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами в розмірі 25572,84 грн, які нараховані за 360 днів за період з 04.03.2024 по 27.02.2026. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення відсотків в такому розмірі, вважає умови договору про їх нарахування нікчемними, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, згідно з яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ), відповідно до яких, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Крім того з посиланням на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає нараховані відсотки завищеними, умови договору про їх встановлення несправедливими. Щодо невідповідності умов укладеного кредитного договору положенням Закону України «Про споживче кредитування». 22.11.2023 прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" № 3498-ІХ (далі Закон № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 % (статтю 8 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Згідно з п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. (Розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 17 згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Відповідно до розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ визначено, що цей закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Згідно з карткою документа Закону № 3498-ІХ визначено, що дата публікації 23.12.2023, дата набрання законної сили 24.12.2023. Тобто, з 24.12.2023 та протягом перших 120 днів (до 22.04.2024) при укладенні кредитних договорів розмір денної процентної ставки не міг перевищувати 2,5 %, наступні 120 днів не міг перевищувати 1,5%. Кредитний договір укладений [PERSON] 04.03.2024, строк договору відповідно до п. 1.3 договору - 360 календарних днів. Таким чином, на момент укладення кредитного договору відповідачем та отримання коштів його умови про розмір денної процентної ставки цілком відповідали положенням Закону України «Про споживче кредитування», що виключає будь-які порушення зі сторони первісного кредитодавця, а відтак суд відхиляє доводи адвоката Трофімова А.В. щодо завищеної відсоткової станки з посиланням на п. 17 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Суд не бере до уваги доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про неправомірність нарахування позивачем відсотків з посиланням на пункт 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», згідно з яким споживач звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки зазначена адвокатом норма не стосується нарахування відсотків, а передбачає звільнення споживача від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. Відсотки за користування кредитними коштами за своєю правовою природою не є відповідальністю за неналежне виконання грошового зобов`язання, а є платою за користування кредитними коштами, тому такі доводи не грунтуються на нормах матеріального права. Також суд вважає за необхідне звернути увагу на суперечливість доводів сторони відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Спершу представник посилається на те, що умови договору про розмір відсотків є нікчемними і відповідач взагалі звільняється від обов`язку їх сплачувати, проте в подальшому визнає їх розмір в сумі 6000,00 грн, тобто визнає наявність правових підстав для їх нарахування, що є взаємовиключним. Суд погоджується з доводами представника відповідача про завищення розміру заявлених до стягнення відсотків з посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке. Захист прав споживачів є конституційним обов`язком держави, який передбачений в ч. 4 ст. 42 Конституції України. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і шостого її пункту свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (п. 6.20). Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). В рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013, №7-рп/2013, зазначено, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи таку норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. В постанові Верховного Суду № 679/1103/23 від 12.02.2025 зазначено таке: [... Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 зазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 №.543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (п. 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.] Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Аналіз нормативно-правових актів, які регулюють правові відносини зі споживчого кредитування, зокрема, норм законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування» тощо дає підстави для висновку, що законодавець послідовно вносить до них зміни, направлені на захист прав споживачів - позичальників за договорами споживчого кредиту, в тому числі, які обмежуть можливості позикодавців отримувати невиправдано завищені прибутки від надання позичальникам в користування кредитних коштів, зокрема, щодо встановлення розміру відсотків, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, обмеження застосування штрафних санкцій та інших платежів, порядок інформування споживачів про всі платежі, які підлягають сплаті за договором. Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності з 24.12.2023, внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування», в якому передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за кредитом не може перевищувати 1% (ст. 9). Стаття 21 цього ж закону, з урахуванням змін, передбачає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, в якій обумовлені максимальні розміри штрафних санкцій, які передбачені за неналежне виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з повернення кредиту, які не можуть перевищувати розмір подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не можуть бути збільшені за домовленістю сторін. І хоча положення нового законодавства не можуть застосовуватися ретроспективно, проте з їх змісту цілком зрозуміло простежується тенденція, що вказані зміни направлені саме на захист прав споживачів від недобросовісних дій позикодавців. Такий же принцип прослідковується і в рішеннях Конституційного Суду України, судовій практиці Верховного Суду, зі змісту яких вбачається, що споживач є слабкою стороною в таких правовідносинах, його права потребують більшого захисту зі сторони держави і виваженого ставлення, умови договорів, не дивлячись на такі засади як свобода договору та обов`язковість його умов, підлягають тлумаченню і застосуванню з урахуванням принципів пропорційності, добросовісності та розумності. Проаналізувавши матеріали справи, умови укладеного між сторонами договору, суд вважає, що проценти в сумі 25572,84 грн, які просить стягнути позивач, є занадто завищеними, неспівмірними із сумою тіла кредита, яка становить 2999,99 грн, фактично у 8,5 разів перевищує його розмір, що суперечить принципам розумності та добросовісності, призводить до суттєвого дисбалансу сторін договору і ставить споживача у вкрай невигідне становище, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами, що має наслідком невиправдане отримання прибутку позивачем. При цьому суд враховує, що позивач не був безпосереднім позичальником за договором споживчого кредиту, право вимоги до якого перейшло на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що загальна сума прав вимоги, яка відступалась за договором, складала 113270252,85 грн, а ціна продажу за договором, яку він фактично сплатив, склала лише 2857292,90 грн (п. 3.2, 3.3 договору факторингу), тобто безпосередньо позивач значних фінансових затрат за вказаним договором споживчого кредитування не поніс, а відтак стягнення відсотків у визначеному судом розмірі не поставить його у скрутне матеріальне становище, не призведе до суттєвого порушення його майнових прав. За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність зменшення відсотків, які підлягають стягненню, і вважає за можливе визначити відсотки в розмірі 10000,00 грн, що становить потрійну суму від отриманого відповідачем кредиту і буде достатнім для компенсації за несвоєчасне повернення відповідачем кредитних коштів. Визначаючи відсотки в такому розмірі, суд враховує достатньо тривале невиконання відповідачем умов договору з повернення кредитних коштів та процентів за їх користування, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, отримавши кредит, здійснив єдиний платіж в розмірі 975,01 грн для виконання умов договору. Крім того, звертаючись з позовом, позивач, окрім стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 1500,00 грн. Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і діє по теперішній час. Кредитний договір укладений [PERSON] під час дії воєнного стану, отже, на правовідносини, які склались між сторонами, поширюється дія п.18 Перехідних положень ЦК України. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 дія п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір. Аналогічний правовий висновок, щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 910/10901/23. Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 зазначив, що тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Практика Верховного Суду в цих правовідносинах є послідовною і незмінною. Отже, суд вважає, що нарахування штрафу за невиконання грошових зобов`язань в період дії воєнного стану є неправомірним, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності,встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2999,99 грн, відсотками за користування кредитом 10000,00 грн, що разом становить12999,99 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю. V. Розподіл судових витрат Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч. 1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10000,00 грн підтверджено змістом договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/12-2024 від 10.12.2024, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М., заявкою №13308 на виконання доручення від 05.11.2025, актом № 13308 прийому-передачі виконаних робіт від 04.12.2025 (а.с. 69-76). З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 4300,00 грн (10000,00 грн х 43% від задоволених вимог) На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом позов задоволений частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1041,63грн.

Outcome: approved