Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 16.02.2025-100001433 від 16.02.2025 у розмірі 55843,48 грн, а також судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 2422,40 грн та витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 лютого 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір №16.02.2025-100001433, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 22000,00 грн строком на 140 днів, з кінцевим терміном повернення 05.07.2025.Укладення договору відбулося в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», після проходження відповідачем ідентифікації, у тому числі із використанням Системи BankID Національного банку України, а документи, що складають кредитний договір, були підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на вказаний ним номер телефону. 16.02.2025 кредитні кошти у сумі 22000 грн були перераховані відповідачу на зазначений ним картковий рахунок, що підтверджується поданими до суду документами про перерахування коштів. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісію та, у разі порушення зобов`язань, неустойку. При цьому умовами договору передбачено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 15 % від суми кредиту, а також неустойку за кожен день невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач належним чином умов договору не виконав, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 55843,48 грн, яка, складається із 21982,46 грн заборгованості за тілом кредиту, 24621,02 грн заборгованості за процентами та 9 240 грн неустойки. Відповідач здійснював часткові платежі за договором, а саме 05.03.2025 та 19.03.2025 по 5618,77 грн, що, свідчить про визнання ним наявності боргу. При формуванні довідки-розрахунку та визначенні суми позовних вимог, як зазначав позивач, такі платежі були враховані. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена, у зв`язку з чим ТОВ «Споживчий центр» вимушене звернутись із даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів та відсотків у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором. Заяви та клопотання сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10.09.2025 відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.11.2025 представник відповідача - адвокат Долинка О.А., через систему «Електронний суд» подав додаткові письмові пояснення у справі, у яких заперечив проти задоволення позову та просив врахувати викладені доводи при вирішенні спору. У поданих поясненнях представник відповідача зазначив, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними, а надані позивачем матеріали не дають можливості встановити дійсний розмір заборгованості. Зокрема, вказував, що із наявних у справі документів вбачається, що кредитний договір складається із сукупності електронних документів, а саме заявки кредитного договору, пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) та паспорта споживчого кредиту. На думку представника відповідача, зміст цих документів та наведені у них розрахунки містять суперечності щодо порядку нарахування процентів і їх розміру. Відповідно до умов договору денна процентна ставка визначена як 0,82 %, однак наведений позивачем розрахунок, а також зазначені у позові суми процентів не узгоджуються між собою та не дають можливості встановити, яка саме сума процентів фактично підлягала нарахуванню. Також зазначав, що з позовної заяви вбачається здійснення відповідачем двох платежів по 5618,77 грн, однак дата одного із них у позові не визначена, що, на думку представника відповідача, унеможливлює перевірку правильності розрахунку заборгованості та з`ясування того, в рахунок яких саме платежів і в якій послідовності позивач зарахував отримані кошти. Представник відповідача зазначив, що на підтвердження заборгованості позивачем подано лише довідку-розрахунок із кінцевими сумами, тоді як детального розрахунку заборгованості із зазначенням усіх її складових та порядку формування до матеріалів справи не подано. З огляду на це сторона відповідача вважала недоведеними вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Крім того, представник відповідача заперечував правомірність встановлення та стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 3300,00 грн, посилаючись на правові висновки Верховного Суду щодо недопустимості покладення на споживача обов`язку сплачувати платежі за дії кредитодавця, які вчиняються останнім на власну користь. На думку представника відповідача, умова договору про сплату такої комісії є нікчемною, а відтак у разі зарахування частини сплачених відповідачем коштів у рахунок комісії загальний розрахунок заборгованості підлягає перерахунку. Крім того, представник відповідача заперечував проти стягнення неустойки, вказуючи, що умови договору не конкретизують вид неустойки, яка підлягає нарахуванню. Просив врахувати подані ним пояснення при розгляді справи та ухваленні рішення. 04.12.2025 представник позивача через систему «Електронний суд» подав додаткові пояснення у справі, у яких підтримав позовні вимоги та просив долучити подані пояснення й додані до них документи до матеріалів справи. У поданих поясненнях представник позивача зазначив, що доводи сторони відповідача про невідповідність умов договору та розрахунку заборгованості є безпідставними. Зокрема, вказував, що передбачена договором процентна ставка у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом відповідає умовам кредитного договору та вимогам Закону України «Про споживче кредитування», тоді як наведена у паспорті споживчого кредиту денна процентна ставка 0,82 % має інформаційно-орієнтовний характер, розраховується відповідно до вимог закону на підставі загальних витрат за споживчим кредитом і не є процентною ставкою, за якою здійснюється фактичне нарахування процентів за договором. Розрахунок денної процентної ставки здійснюється виходячи з припущення належного виконання позичальником своїх зобов`язань у строки та в порядку, визначені договором, а тому сам по собі не спростовує погоджену сторонами фіксовану ставку у розмірі 1 % за день користування кредитом. Щодо комісії представник позивача вказував, що вона пов`язана із наданням кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позичальника з використанням стороннього сервісу, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою та надає кредит без відкриття рахунку у власній установі. З цього приводу представник позивача зазначав, що відповідач не був позбавлений можливості отримати кредит у відділенні товариства, уникнувши додаткових витрат, а безоплатність такої послуги законодавством, на думку позивача, не встановлена. Неустойка нарахована правомірно, оскільки кредитний договір укладено 16.02.2025, тобто після внесення змін до законодавства у сфері споживчого кредитування, і вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення Закону України «Про споживче кредитування» як спеціального закону. Відповідачем здійснювались часткові платежі за кредитним договором, що, на думку позивача, свідчить про визнання ним наявності боргу. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, 16.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) № 16.02.2025-100001433 шляхом введення одноразового ідентифікатора «Е766». У заявці кредитного договору №16.02.2025-100001433, визначено умови кредитування. Відповідно до умов зазначеного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 22000 грн строком на 140 днів, з кінцевим строком повернення 05.07.2025. Згідно з умовами договору кредит надавався на умовах строковості, платності та поворотності, а відповідач зобов`язувався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені договором платежі. Умовами кредитного договору передбачено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, а також комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 3300 грн. Крім того, договором передбачено нарахування неустойки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором. Укладення кредитного договору відбулося в електронній формі, шляхом прийняття відповідачем пропозиції (оферти) кредитодавця через інформаційно-комунікаційну систему позивача. Відповідач здійснював часткові платежі за кредитним договором, що підтверджується наданими матеріалами справи. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість становить 55 843,48 грн, з яких:21 982,46 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 621,02 грн - заборгованість за процентами; 9240 грн - неустойка. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного зобов`язання, непогашення відповідачем заборгованості за ним, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Оцінка суду: Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За змістом ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Встановлено, що 16.02.2025 року платіжною організацією було здійснено переказ грошових коштів у сумі 22000,00 грн на платіжну картку відповідача. Оцінюючи докази у їх сукупності, з урахуванням їх взаємного зв`язку, достатності та вірогідності, а також відсутності будь-яких доказів на спростування отримання коштів з боку відповідача, суд доходить висновку, що факт надання позивачем відповідачу кредитних коштів у сумі 22000,00 грн є доведеним. Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд виходить з такого. Як зазначено вище у цьому рішенні, згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України у разі отримання кредиту за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За правилами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. За приписами статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України проценти за кредитом є платою за користування грошовими коштами, їх розмір, тип та порядок сплати визначаються умовами кредитного договору. Як встановлено судом, умовами кредитного договору № 16.02.2025-100001433 від 16.02.2025 передбачено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку кредитування та не підлягає односторонній зміні. Проценти нараховуються щоденно з дня надання кредиту включно до дня його фактичного повернення. Водночас заявка позичальника, підписана ним відповідь (акцепт) та паспорт споживчого кредиту містять також денну процентну ставку за кредитом у розмірі 0,82 % від суми кредиту, розраховану відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування». Суд звертає увагу, що у документах, які утворюють зміст спірного кредитного договору, одночасно містяться два різні показники вартості користування кредитом - 1 % за день як фіксована процентна ставка і 0,82 % як денна процентна ставка, що об`єктивно створює неоднозначність сприйняття змісту умов договору споживачем. З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору у договорах про надання споживчого кредиту. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 та Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 наголошено, що умови договору споживчого кредиту повинні підпорядковуватися засадам справедливості, добросовісності і розумності, а особа споживача є слабкою стороною у таких правовідносинах. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, до спірних правовідносин підлягає застосуванню правило contra proferentem, відповідно до якого неясність умов договору повинна тлумачитись проти сторони, яка їх сформулювала або запропонувала. З урахуванням викладеного і зважаючи на умови кредитного договору, суд приходить до висновку, що за користування кредитними коштами відповідачеві підлягали нарахуванню проценти за ставкою 0,82 % за кожен день. Щодо встановлення у кредитному договорі обов`язку відповідача сплати комісії суд зазначає таке. Як вбачається із наданої позивачем картки субконто по кредиту, 05.03.2025 і 19.03.2025 року відповідачем здійснені платежі, з яких на погашення нарахованої комісії позивачем спрямовано відповідно 1658,77 грн та 1641,23 грн, а всього 3300,00 грн. Разом з тим матеріали справи не містять належного підтвердження того, що при оформленні та укладенні кредитного договору відповідач як споживач фінансової послуги був належним чином та в доступній формі повідомлений про зміст конкретної додаткової або супутньої послуги, за яку встановлювалася така комісія, її обсяг, вартість та можливість отримання кредиту без оплати такої комісії. Правові висновки щодо недопустимості покладення на позичальника обов`язку сплачувати платежі за дії кредитодавця, які здійснюються ним у власних інтересах, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. На обґрунтування встановленої позичальнику комісії за надання кредиту позивач посилається на те, що ним і ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладений договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024, відповідно до якого переказ коштів позичальнику здійснювався сторонньою організацією, а сам позивач як кредитодавець здійснює надання коштів у кредит без відкриття рахунків у власній установі. Також позивач зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості отримати кредит безпосередньо у відділенні позивача і таким чином уникнути додаткових витрат у вигляді сплати комісії. Однак матеріали справи не містять доказів того, що при оформленні й укладенні кредитного договору відповідач дійсно був повідомлений про можливість отримання коштів у інший спосіб, окрім як шляхом їх перерахування на картковий рахунок. Також надана позивачем копія договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024 (а.с.15-19) не дає можливості встановити дійсний і індивідуально визначений розмір витрат позивача у зв`язку з наданням саме цього кредиту саме цьому відповідачу. За наведених обставин суд приходить до висновку про неправомірність встановлення відповідачу комісії за надання кредиту в розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 3300,00 грн. Відповідно, зарахування здійсненої відповідачем часткової оплати заборгованості за договором у рахунок погашення зобов`язань за комісією за надання кредиту у сумі 3300,00 грн суперечить вимогам закону. Вказана сума підлягала зарахуванню в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом і нарахованими процентами. Оскільки судом зроблені висновки про необхідність нарахування процентів за кредитними коштами за ставкою 0,82 % щоденно та неправомірність комісії за кредитом, сума заборгованості відповідача підлягає перерахунку. Станом на дату платежу 05.03.2025 року у сумі 5618,77 грн відповідачу мали бути нараховані проценти в сумі 3066,80 грн (22 000,00 грн ? 0,82 % ? 17 днів). Здійснений 05.03.2025 платіж погасив нараховані проценти в сумі 3066,80 грн, а 2551,97 грн підлягали зарахуванню в погашення тіла кредиту, після чого його залишок становив 19448,03 грн. 19.03.2025 відповідач здійснив другий платіж у сумі 5618,77 грн, з яких погашено 2232,58 грн нарахованих процентів (19 448,03 грн ? 0,82 % ? 14 днів), а залишок у сумі 3386,19 грн підлягав зарахуванню в погашення тіла кредиту, після чого заборгованість за тілом кредиту становила 16061,84 грн. З цієї дати і до закінчення строку кредитування 05.07.2025 відповідачем платежі не здійснювалися, тому сума нарахованих і несплачених ним процентів становить 14 488,10 грн. Отже, на день подання позову у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 16.02.2025-100001433 від 16.02.2025 в сумі 30549,94 грн, яка складається з:16061,84 грн - заборгованість за тілом кредиту;14 488,10 грн - заборгованість за процентами. Позивач також просить стягнути з відповідача 9240,00 грн неустойки, яка нарахована у зв`язку із неналежним виконанням ним взятих на себе зобов`язань. Обґрунтовуючи цю вимогу, позивач посилався на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року. Проте суд у цій частині відхиляє доводи позивача. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан, який продовжувався надалі відповідними указами Президента України і діє на час розгляду справи. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено також, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання або невиконання таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем. На час розгляду даної справи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними. Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Отже, норми Цивільного кодексу України мають пріоритет над нормами інших законів у випадку колізії, що також узгоджується з правовими висновками Конституційного Суду України та Великої Палати Верховного Суду. Верховний Суд уже викладав висновки щодо застосування пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до кредитних договорів, у тому числі договорів про споживчий кредит, зокрема у постановах від 18.10.2023 у справі № 706/68/23 та від 12.02.2025 у справі № 758/5318/23. З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та статей 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України суд доходить висновку, що на договір про споживчий кредит, укладений між сторонами у справі, поширюється дія вказаної норми. Відтак відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача неустойки за прострочення виконання зобов`язань за договором, нарахованої у період дії воєнного стану. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що 9240,00 грн нарахованої позивачем неустойки не підлягають стягненню з відповідача. У зв`язку з цим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 16.02.2025-100001433 від 16.02.2025 у сумі 30549,94 грн, з яких 16061,84 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14488,10 грн - заборгованість за процентами. Розподіл судових витрат: Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивачем сплачено 2422,40 грн судового збору та заявлено 6000,00 грн витрат на надання професійної правничої допомоги. Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України визначає судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов ТОВ "Споживчий центр" задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, визначає позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнувши їх із [PERSON] у розмірі 1349,37 грн судового збору та 3282,38 грн витрат на надання професійної правничої допомоги.

Outcome: partial