Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

18.11.2024 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій просив: В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя автомобілю марки «Mercedes-Benz ML 350», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 268 580,00 грн. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] : - право власності на 1/2 частину житлового будинку під № 5/1 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1450525851237; - право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0557 га, кадастровий номер: 5123755100:02:003:0890. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] : - право власності на 1/2 частину житлового будинку під № 5/1 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1450525851237; - право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0557 га, кадастровий номер: 5123755100:02:003:0890. Стягнути з відповідача на користь позивача усі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 30.03.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.06.2024 по справі №509/2240/24 було розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Під час шлюбу було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачем право власності на житловий будинок під № 5/1 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1450525851237. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0557 га, кадастровий номер: 5123755100:02:003:0890, яка належить відповідачу на підставі договору дарування та набута до укладання шлюбу. Крім того, позивача зазначає, що сторонами був придбаний автомобіль «Mercedes-Benz ML 350», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, який зареєстрований за відповідачем. Ухвалою суду від 21.11.2024 року було відкрито провадження, розгляд справи призначено проводити в порядку загального позовного провадження. 05.12.2024 року від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у позові у повному обсязі, спірне майно було набуте нею за власні кошти та до шлюбу. 24.12.2024 року від представника позивача адвоката Чумаченко С.О., через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. 30.12.2024 року від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив. 20.01.2025 року від представника позивача адвоката Чумаченко С.О., через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення. Ухвалою суду від 08.09.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 10.12.2025 року відповідачем до суду було подано клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки позивач до суду не з`явився жодного разу, був належно повідомлений, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. До матеріалів справи були долученні повноваження представників позивача, через яких останній реалізував своє право на звернення з позовом до суду, захисту своїх прав та інтересів, тощо. Разом з тим, Адвокатом Чумаченко С.О. в інтересах позивача до суду подавалася заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Позивач у судове засідання 11.03.2026 року не з`явився, проте від представника адвоката Кокарєва А.П. надійшла заява, в якій останній просив суд слухати судове засідання, яке було призначено на 11.03.2026 року об 11 год. 30 хв., та справу без їх участі, позов підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Додатково представник позивача зазначив, що протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду буде подана заява щодо розподілу судових витрат з відповідним обґрунтуванням та доказами. Відповідач у судове засідання 11.03.2026 року не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Разом з тим, 10.12.2025 р. від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, в якій остання просила суд розглянути справу за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступного. 30.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.04.2014 року, актовий запис №69, виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.06.2024 року у справі №509/2240/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У період перебування сторонами справи у шлюбі було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачем право власності на житловий будинок під № 5/1 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1450525851237. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0557 га, кадастровий номер: 5123755100:02:003:0890, яка належить відповідачу на підставі договору дарування та набута до укладання шлюбу. Разом з тим, колишнім подружжям було набуто у спільну власність «Mercedes-Benz ML 350», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №464/7011/16-2 вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Щодо поділу транспортного засобу Середньоринкова вартість, визначена стороною позивача у позові, автомобіля «Mercedes-Benz ML 350», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, становить 13 000 дол. США, що еквівалентно 537 160,00 грн. 08.11.2025 року у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , підтвердила вартість автомобілю у вказаному розмірі. Позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію вартості автомобілю марки «Mercedes-Benz ML 350», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, у розмірі 268 580,00 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач вказала, що придбаний автомобіль є її особистою власністю, однак будь-яких доказів купівлі вказаного транспортного засобу за особисті кошти до суду надано не було. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюється ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. У справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічної позиції дотримано в постанові Верховного Суду від 24.03.2021 року по справі №501/2211/18. Вказані висновки є сталою судовою практикою і відображені в інших постановах Верховного Суду: від 03.02.2020 року у справі №235/5146/16-ц; від 03.06.2020 року у справі №487/6195/16-ц; від 30.09.2020 року у справі №552/1514/19. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частки автомобілю підлягає задоволенню. Щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки Позивач просив суд визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині житлового будинку, оскільки даний об`єкт нерухомості був введений в експлуатацію у період перебування сторонами у шлюбі. Разом з тим, позивач просить суд поділити між подружжям по 1/2 частині земельної ділянки, яка була набута відповідачем до шлюбу, оскільки будинок був введений в експлуатацію у період шлюбу саме на цій земельній ділянці. У відзиві на позовну заяву відповідач вказала, що земельна ділянка була набута нею на підставі договору дарування до укладання з відповідачем шлюбу. В той же час, вказує, що житловий будинок було введено в експлуатацію за особисті кошти відповідача. Відповідно до довідки, наданою стороною позивача, про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.10.2024 року, а саме житлового будинку та земельної ділянки, оціночна вартість становить - 5 640 478,08 грн., з яких вартість земельної ділянки становить 3 372 468,85 грн., а будинку 2 268 009,19 грн. Заперечень щодо вартості житлового будинку та земельної ділянки сторона відповідача у свої процесуальних документах не зазначала. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 09.12.2015 року № 6-814цс15, від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс 17, постанові КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17, постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18). Право претендувати на земельну ділянку є похідним із права власності на житловий будинок, що розташований на ній. У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого маи?на (жилии? будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщении? на земельніи? ділянці (крім земель державноі?, комунальноі? власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни і?і? цільового призначення. У постанові Верховного Суду від 25.02.2019 року по справі №199/2099/17, суд зазначив наступне: «суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки». Відповідачем до суду не було надано належних та допустимих доказів введення житлового будинку за особисті кошти, презумпція спільної сумісної власності спростована не була. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем та відповідачем по 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, підлягають задоволенню. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18). Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.11.2018 року по справі №372/504/17, від 29.06.2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18.04.2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25.04.2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03.10.2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07.11.2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09.01.2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22.01.2020 року по справі №711/2302/18, від 19.02.2020 року по справі №405/3904/17, від 12.06.2019 року по справі №595/324/17, від 01.04.2020 року по справі №462/518/18, від 26.11.2020 року по справі №724/1427/18, від 24.11.2021 року по справі №536/656/18, від 15.12.2021 року по справі №756/15452/17. Щодо судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі 15 140,00 грн.

Outcome: approved