Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Пішанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 затверджено проєкт землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення [PERSON] отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, який 23.09.2011 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 532240001001152. 17 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянкою, реєстраційний номер № 4003 щодо передачі безоплатно права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного договору 28.02.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Скакун В.І. здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292. Разом з тим, окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка сформована та вибула у приватну власність на підставі рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011, яке було прийняте з перевищенням наданих законом повноважень всупереч вимогам земельного і лісового законодавства. Як установлено окружною прокуратурою, земельна ділянка лісогосподарського призначення площею 0,12 га, перебуває на праві постійного користування у Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України». Враховуючи чинні норми земельного законодавства розпорядником та органом, що реалізує права власника на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення державної власності, що знаходиться в адміністративних межах села Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, є Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація. Держава як власник спірного майна делегувала Піщанській сільській раді повноваження лише щодо здійснення права комунальної власності від імені територіальної громади, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, водночас Піщанська сільська рада розпорядилась землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом. Таким чином, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення. І оскільки держава в особі Кременчуцької РВА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Піщанська сільська рада відчужила її без вираження на це волі власника. Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 «Про надання земельної ділянки у власність громадянці [PERSON] в [ADDRESS] » про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] ; визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 від 17.12.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер №4003, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5822483805:05:005:0292, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей про речове право 19325659) державним реєстратором виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Скакун Вікторією Іванівною, індексний номер рішення 34152808 від 06.03.2017 року, з одночасним припиненням речових прав власності [PERSON] на вказану земельну ділянку; витребувати на користь власника Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації з володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1199 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,1199 га з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки; стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 15140 грн. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. До провадження суду надійшов відзив представника відповідача Піщанської сільської ради Цюпи Н.В., в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, окрім того, на момент виділення земельної ділянки законодавчо визначеним розпорядником та органом, що реалізує права власника була Піщанська сільська рада. Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому він зазначає, що представником відповідача не спростовані доводи викладені у позовній заяві, які узгоджуються з наданими доказами, спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а тому існують всі підстави для її витребування із незаконного володіння, у зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Через підсистему «Електронний суд» представник відповідача Піщанської сільської ради Цюпа Н.В. направила заперечення на відповідь на відзив, у яких вказала, що позивачем не доведено законність права постійного користування ДП «Ліси України», надані докази не підтверджують того факту, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, а, отже, прокурор без достатніх підстав звернувся до суду. Також представник відповідачки [PERSON] адвокат Варавін С.Д. надав в провадження суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що відповідачка набула земельну ділянку на законних підставах, позивачем не доведено факт незаконної передачі спірної ділянки, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивачем було скеровано до суду відповідь на відзив, у якому останній зазначив, що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у комунальній власності, а тому набуття права власності відбулося з порушенням вимог чинного законодавства. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 24 квітня 2025 року представник відповідача Піщанської сільської ради Цюпи Н.В. надала заяву, у якій просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Представник третьої особи ДСГП «Ліси України» Данильченка М.І. надав в провадження суду заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, оскільки про протиправне вилучення земельних ділянок ДП «Ліси України», який є правонаступником ДП «Кременчуцьке лісове господарство», позивачу стало відомо лише у грудні 2023 року, а тому у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності слід відмовити, а позов задовольнити. 03 червня 2025 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Варавін С.Д. надав заяву про застосування строку позовної давності та строку давності витребування майна у добросовісного набувача, оскільки 22.09.2021 сплив визначений законом 10 річний строк (реєстрації права власності [PERSON] першим добросовісним набувачем), в межах якого держава могла витребувати майно. Оскільки строк звернення до суду з відповідним позовом задля захисту цивільного права сплив, просить задовольнити цю заяву та у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні прокурор Шайдук В.В. позовні вимоги підтримала, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві та заяві від 04.12.2025 про доповнення підстав позову. Позивач Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація в судове засідання уповноваженого представника не направили, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Піщанська сільська рада в судове засідання уповноваженого представника не направила, від представника надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечує. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Варавін С.Д. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтувавши заперечення доводами, наведеними у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових викликів за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою відповідачки, які повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» - «адресат відсутній», іншої адреси відповідачка суду не повідомила, тому, відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачці належним чином. Відповідачка клопотання про розгляд справи у її відсутність до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. У встановлений судом строк відповідачка відзив на позовну заяву не надала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ДСГП «Ліси України» в судове засідання уповноваженого представника не направили, надали в провадження суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги просили задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Статус прокурора визначено у статті 15 вказаного вище Закону України «Про прокуратуру» , частиною другою якої передбачено також, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі. Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації. Отже, прокурор діє не від імені органу прокуратури як юридичної особи, а виключно від імені держави. Частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Так, за п. 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Згідно з п. 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови). У зв`язку з вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними. Зазначене повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини та узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)). Судом встановлено, що рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та надано її у власність (а.с.118 т.1). На підставі вказаного рішення 23 вересня 2011 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №224924 на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292. Даний Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №532240001001152. Щодо використання частини земельної ділянки встановлено безстрокове обмеження площею 0,0100 га, оскільки наявна охоронна зона навколо(вздовж) об`єкта транспорту (а.с.119 т.1). Відповідно до договору дарування від 17 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки - 5322483805:05:005:0292. Об`єкт належить дарувальнику на підставі Державного акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №224924 від 23.09.2011 (а.с.120 т.1). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових справ на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №393135718 від 02.09.2024 року, земельна ділянка площею 0,1199 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5322483805:05:005:0292, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17 грудня 2011 року (а.с.121 т.1). Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України). За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України). Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України). Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України). Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України). Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Зокрема, правова позиція, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15 від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі №369/1777/13-ц. Так, з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 1979, 1989, 2007 та 2017 років та таксаційного опису земельних ділянок лісового фонду Градизького лісництва вбачається, що землі 47 кварталу Градизького лісництва сформовані за рахунок земель лісогосподарського значення, оскільки покриті лісовою рослинністю та мають відповідні таксаційні характеристики притаманні землям лісового фонду (а.с.122-137 т.1). Таким чином, надані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Градизького лісництва та матеріали базового лісовпорядкування (таксаційний опис земельних ділянок лісового фонду ДП «Кременчуцький лісгосп») є належними та допустимими доказами в підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. На даний час спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України» в порядку правонаступництва, що підтверджується наступним. Наказом Державного агентства лісових ресурсів № 919 від 28.10.2022 припинено ДП «Кременчуцьке лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДСГП «Ліси України»; також вирішено питання щодо надання у постійне користування земельних ділянок ДП «Кременчуцьке лісове господарство» до ДСГП «Ліси України» та оформлення речових прав зазначені земельні ділянки та визначено, що ДСГП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Кременчуцьке лісове господарство» (а.с.174-175 т.1). Наказом ДСГП «Ліси України» №203 від 04.01.2023 року (а.с.177 т.1) закріплено за філією «Кременчуцьке лісове господарство» ДСГП «Ліси України» майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом (а.с.176 т.1), затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів №37 від 04.01.2023 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство». Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Отже, за своєю правовою природою право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України. Однією з підстав є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. Разом з тим, приписи підпункту «в» частини 1 статті 141 ЗК України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємства допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. Тобто, наведені положення ЗК України потрібно застосовувати таким чином, що коли відбувається припинення особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають. Подібний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 906/706/19 та від 15.11.2021 у справі №906/620/19. Таким чином, право постійного користування спірною земельною лісовою ділянкою перейшло у порядку правонаступництва до ДП «Ліси України». Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також статтями 56, 57 ЗК України. Про зазначене вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53). Прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, перебуває у державній власності, її передача у приватну власність відповідачці [PERSON] , а в подальшому відповідачці [PERSON] здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для її витребування на користь держави. За інформацією ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України № 373 від 16.07.2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 за матеріалами лісовпорядкування 2007 року знаходиться в межах лісового фонду кв.47 Градизького лісництва філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 з межами кв.47 Градизького лісництва філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» становить 0,1199 га з загальної площі ділянки 0,1199 га (а.с.122-124 т.1). Відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект» як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду, які були викладені у постановах від 13.11.2019 р. у справі №361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17. Відповідно до інформації філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №65/28.4-2024 від 29.02.2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення, розташованих в кварталі 47 виділів 40-45 Градизького лісництва (за даними матеріалів лісовпорядкування 2017 року), а відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2007 року, вказані земельні ділянки розміщуються в кварталі [NUMBER] виділи [NUMBER] (а.с.146 т.1). Доказів того, що зазначена земельна ділянка змінювала своє цільове призначення як землі лісогосподарського призначення матеріали справи не містять з огляду на наступне. Зокрема, з листа Державного агентство лісових ресурсів №02-18/6953-23 від 19.12.2023 року вбачається, що Держлісагентство не погоджувало вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Ліси України» (філія «Кременчуцьке лісове господарство»), розташованих у межах кварталу 47 Градизького лісництва (а.с.141 т.1). За інформацією Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» №22/28-2024 від 09.02.2024 року, погодження на вилучення з постійного користування Підприємства та подальшу зміну цільового призначення земель лісового фонду у межах 47 кварталу Градизького лісництва філії «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалося (а.с.142 т.1). Відповідно до листів філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» №558/28.4-2023 від 14.08.2023 року, №817/28.4-2023 від 14.12.2023 року, стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 для житлового будівництва, що має ознаки розташування в межах кварталу 47 кварталу Градизького лісництва, погодження на вилучення із земель постійного користування Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалось, а вказана лісова ділянка в порядку довгострокового тимчасового користування не надавалась в користування та не погоджувалась до передачі (а.с.143-144 т.1). З висновку експерта № КСЕ-19/117-23/16063 від 26.03.2024 за результатами проведення судової комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведеної в межах кримінального провадження №42022172030000109 від 28.10.2022 року, та попередженого про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України, вбачається, що за результатами проведеного дослідження в розрізі наданих матеріалів встановлено накладання земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 на землі, які належать Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України», відповідно до правовстановлюючих документів, документації із землеустрою та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування на ці земельні ділянки. Площа накладання земельних ділянок становить 0,1199 га (а.с.148-173 т.1). За змістом частин першої, третьої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду 10 липня 2019 року справа № 686/23256/16-ц. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (п. 105), чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Суд вважає висновок судового експерта належним та допустимим доказом, оскільки в сукупності з іншими наданими доказами він підтверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 повністю розташована в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України». Вважаючи, що висновок експерта не є доказом по цивільній справі, сторони не спростували цього висновку та не заявляли клопотань про призначення в цій справі експертизи. Відповідно до змісту статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними. Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності. Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів-відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень. Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті. Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України. Отже, враховуючи вищевикладене, суд встановив, що спірна земельна ділянка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України», а тому передання у власність такої ділянки могло бути здійснене лише за погодженням з постійним користувачем та належало до повноважень районних державних адміністрацій. Повноваження стосовно розпорядження спірною земельною ділянкою належить на момент звернення з позовом до суду до компетенції Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Спірна земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Ліси України» у встановленому порядку (статті 149-151 Земельного кодексу України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась. Відповідно до листа Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації №272/01-35 від 26.02.2024 року, ситуація щодо можливих порушень під час формування та надання у приватну власність земельних ділянок стала відома районній державній (військовій) адміністрації лише після отримання повідомлень Кременчуцької окружної прокуратури від 24.01.2024 № 52-1248вих-24 та № 5 2-1222 вих-24. Здійснення заходів самостійно спрямованих на усунення описаних у цих повідомленнях порушень є неможливим, оскільки коштів на подачу позовних заяв до суду в бюджеті Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації Полтавської області не передбачено (а.с.181 т.1). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам ЗК України Піщанською сільською радою прийнято рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки лісового фонду, яка в подальшому передала безоплатно за договором дарування [PERSON] дану земельну ділянку, за відсутності згоди на її вилучення ДП «Ліси України», тобто поза волею належного землекористувача. Надана [PERSON] земельна ділянка у відповідності до матеріалів лісовпорядкування відноситься до земель лісового фонду та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України». Право постійного користування земельною ділянкою ДП «Ліси України» спірної земельної ділянки підтверджується дослідженими раніше планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Градизького лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство». Судом встановлено, що відсутні докази на підтвердження того, що ДП «Ліси України» погоджувало переведення цієї земельної ділянки з лісових земель на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Водночас, як встановлено судом, рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та надано її у власність. Таким чином, Піщанська сільська рада відчужила державне майно, не маючи на це права, а крім того, протиправно змінила цільове призначення земельної ділянки. За таких обставин вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Позовні вимоги про витребування земельної ділянки із володіння [PERSON] є обґрунтованими, а втручання держави у її право власності є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та перешкод для застосування механізму, передбаченого у статті 388 ЦК України, не вбачається, тому позов в частині витребування земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292 у [PERSON] підлягає задоволенню. Доводи проте, що спірна земельна ділянка була Піщанською сільською радою включена в генеральний план с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, а тому не відноситься до земель лісогосподарського призначення, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Матеріали справи не містять доказів того, що передача спірної земельної ділянки земель лісогосподарського призначення була узгоджена з відповідними компетентними органами. Доказів про те, що генеральний план с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, розроблений в 1995 році, було розроблено та затверджено при наявності погодження з ДП «Ліси України» матеріали справи не містять. Документи, які готувалися для передачі [PERSON] у власність спірної земельної ділянки (а.с. 124-142 т.2), були виготовлені на підставі генерального плану с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, де вказано, що вона відноситься до земель села. Погодження з суміжними землекористувачами не проводилося. Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 ЗК України спірна ділянка відноситься до земель державної власності, оскільки перебуває у постійному користуванні державного підприємства, а її розпорядником та органом, що реалізує права власника згідно з ч. 5 ст. 122 ЗК України та ст. 31 ЛК України є Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація. Отже, районна державна адміністрація у даному випадку є уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц При цьому, дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених вимог про витребування спірної земельної ділянки від відповідачки [PERSON] на користь держави, суд здійснює перевірку добросовісності/недобросовісності набувача, а також пропорційності втручання у її право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, з урахуванням фактичних обставин справи, витребування спірної земельної ділянки не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Суд відхиляє доводи представника відповідачки Валєнтієвої О.В. щодо непропорційного втручання у мирне володіння спірною земельною ділянкою та порушення прав відповідачки, запроваджених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України). Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункт «а» частини першої статті91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі№487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)). Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, протиправно, як встановив суд, відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки. Заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. У цій справі суспільний інтерес спрямований на витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачки [PERSON] на користь держави для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на цю ділянку, а саме: у збереженні лісового фонду; у недопущенні передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням таких земель шляхом їхнього виділення для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Представник відповідачки Валентієвої О.В. заперечуючи проти задоволення позову вказує, зокрема, що Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» було внесено зміни до ст. 388 ЦК України щодо перебігу граничного строку для витребування майна, а саме, що держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та передбаченого цією частиною. Також, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Натомість, суд зауважує, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України (і в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин і у чинній редакції) залежить від того, на якій підставі набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Окрім того, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, що передбачено вимогами статті 388 ЦК України. У відповідності до рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 [PERSON] було безоплатно надано у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; в подальшому дану земельну ділянку на підставі договору дарування від 17 грудня 2011 року [PERSON] безоплатно передала [PERSON] ; у відповідності до акту за результатами огляду об`єкта(ів) дослідження, що є додатком до висновку експерта від 26.03.2024 року(а.с.171 т.1), земельна ділянка не забудована, не огороджена. Відтак, держава в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації має право на витребування від [PERSON] земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута відповідачкою безоплатно на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON] , яка у свою чергу отримала в порядку безоплатної приватизації дану земельну ділянку від Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, що не мала права відчужувати цю ділянку. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Отже, аналіз обставин справи свідчить, що в даному випадку втручання у права [PERSON] у повною мірою відповідає критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Щодо заявлених позовних вимог про скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки та скасування Державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24). На вказаному було наголошено Верховним Судом і в постанові від 24 липня 2024 року (провадження № 61-17160св23). Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки, скасування Державної реєстрації права власності та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки не є ефективним способом захисту права власника та не підлягають задоволенню. Щодо заяви представників відповідачів про застосування позовної давності суд вказує наступне. У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Початок перебігу позовної давності для прокурора у цій справі слід обчислювати з дати реєстрації після проведення відповідної перевірки кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 28.10.2022, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки. Саме з цього моменту прокурор мав об`єктивну можливість дізнатися, що оспорювань рішення сільської ради прийнято з порушенням вимог закону. Такий висновок зроблено Верховним Судом і в постанові від 10 жовтня 2024 року при вирішенні подібної справи № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24). Суд зауважує, що усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23)). У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій висновок, викладений у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18), та зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Отже, заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, звернувшись у вересні 2024 року до суду із цим позовом, не пропустив позовну давність. Аналогічні висновки містять у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 05 березня 2025 року у справі № 243/16/23 (провадження № 61-15408 св 24). Суд відхиляє доводи представника відповідачки Валентієвої О.В. про застосування до правовідносин положення ч. 8 ст. 261 ЦК України, згідно з якими перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, оскільки ст. 261 ЦК України була доповнена цією частиною згідно Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09.04.2025 року, натомість прокурор звернувся до суду з дійсним позовом 11.09.2024 року. У відповідності до вимог вищевказаного Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, та, на думку суду, не поширюється на положення ст. 261 ЦК України, які встановлювали початок перебігу позовної давності на час звернення з цим позовом до суду, що відповідає вимогам ст. 5 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині витребування на користь держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації від [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 5322483805:05:005:0292, площею 0,1199 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також, у відповідності до ч. 5 ст. 390 ЦК України, положення якої, як вказано вище, мають зворотну дію в часі, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Враховуючи, що в ході судового розгляду було встановлено незаконність і безпідставність відчуження земельної ділянки органом місцевого самоврядування безоплатно на користь відповідачки [PERSON] , яка в подальшому на підставі договору дарування безоплатно передала земельну ділянку [PERSON] , на думку суду зазначені вище вимоги ч. 5 ст. 390 ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка за відплатним договором придбала майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, саме такі критерії відповідають положенням Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial