Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

У липні 2025р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача АТ «Банк Альянс», в якому просив суд: - стягнути з відповідача АТ «Банк Альянс» на користь позивача не видані банком проценти за депозитними договорами: № 20946-Д/26 від 30 грудня 2024р., № 20946-Д/27 від 31 грудня 2024р., № 20946-Д/28 від 01 січня 2025р., № 20946-Д/29 від 05 березня 2025р., № 20946-Д/30 від 28 березня 2025р., № 20946-Д/31 від 01 квітня 2025р., № 20946-Д/32 від 09 травня 2025р., № 20946-Д/33 від 02 червня 2025р., № 20946-Д/34 від 04 червня 2025р., № 20946-Д/35 від 12 червня 2025р., в сумі 8985,74 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є вкладником, за зазначеними вище депозитними договорами, які ним були укладенні з відповідачем. 01, 04 липня 2025р. позивач, звертався до відповідача з вимогами видати нараховані йому проценти за вкладами за червень 2025р., у розмірі в сумі 8985,74 грн., однак відповідач відмовив йому у виплаті процентів за вищевказаними депозитними договорами. На думку сторони позивача, відмова відповідача у виплаті позивачу процентів за депозитними договорами є неправомірною, оскільки в досудовому порядку, вирішити спір не можливо, з метою захисту своїх порушених прав, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05 вересня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що дійсно між сторонами були укладені вище зазначені депозитні договори, станом на 04 вересня 2025р. загальна сума позивача по діючим депозитам становить 892000,00 грн. та на картковому рахунки становить 28028,23 грн. На виконання положень п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 8, ст. 20 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відповідачем 16 липня 2025р. було направлено на адресу позивача відповідь № 67/4384 від 10 липня 2025р. на заяву останнього від 04 липня 2025р., щодо видачі нарахованих процентів за депозитами. У вказаній відповіді № 67/4384 від 10 липня 2025р. відповідачем було повідомлено позивачу, що у зв`язку з перевищенням порогової суми на рахунках, видаткові операції по ним заблоковані та повідомлено про необхідність надати документи які можуть підтвердити походження статків, однак позивачем не надано документів до банку, на підтвердження походження його статків. Таким чином, відповідач вважає, що ним правомірно було відмовлено у виплаті відсотків, які були нараховані по депозитним вкладам позивача. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених у позові просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що є клієнтом банку тривалий час, і банку відомо, що суми коштів, які ним були внесені на депозити по діючим депозитним договорам, були ним отримані, як суми вкладів та процентів, з інших депозитних договорів. Представник відповідача, проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволенні позову, наголошуючи, що в досудовому порядку, банк діяв правомірно. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). Згідно з ч. 1 та 2 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). За змістом ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що між АТ «Банк Альянс» (банк) та [PERSON] (вкладник) було укладено договори про надання банківської послуги (вкладні (депозитні) рахунки), що є договором про приєднання до умов Публічного договору комерційного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Банк Альянс» № 20946-Д/26 від 30 грудня 2024р., № 20946-Д/27 від 31 грудня 2024р., № 20946-Д/28 від 01 січня 2025р., № 20946-Д/29 від 05 березня 2025р., № 20946-Д/30 від 28 березня 2025р., № 20946-Д/3 від 01 квітня 2025р., № 20946-Д/32 від 09 травня 2025р., № 20946- Д/33 від 02 червня 2025р., № 20946-Д/34 від 04 червня 2025р., № 20946-Д/35 від 12 червня 2025р.. Вказаними заявами-договорами позивач приєднався на Публічного Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі по тексту - Публічний Договір), який розміщено на офіційному web-сайті банку https://bankalliance.ua/, про що вказано у вказаних Заявах-Договорах. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що станом на 04 вересня 2025р. загальна сума позивача [PERSON] по діючим депозитам становить 892000,0 грн. та на картковому рахунки становить 28028,23 грн. З матеріалів справи вбачається, що станом на 04 липня 2025р. сума нарахованих процентів за червень 2025р., за вище вказаними депозитними договорами, складає 8985,74 грн. В судовому засіданні позивач наголошував, що 01, 04 липня 2025р. він звертався до відповідача з заявою щодо видачі йому, як вкладнику вищезазначених сум нарахованих процентів. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу є банки, страховики (у тому числі під час здійснення діяльності з перестрахування), страхові (перестрахові) брокери, кредитні спілки, ломбарди та інші фінансові установи. Відповідно до ч. 2 ст. 8 цього Закону України, банки, як суб`єкти первинного фінансового моніторингу, зобов`язані, серед іншого, здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів, забезпечувати моніторинг фінансових операцій клієнтів (у тому числі таких, що здійснюються в інтересах клієнтів) на предмет відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик, включаючи в разі необхідності інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями. Підпунктами 5-1, 5-2 Додатку 1 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020р. № 65 (далі по тексту - Положення №65), банк до встановлення ділових відносин із клієнтом (проведення фінансової операції без встановлення ділових відносин) або під час його подальшого обслуговування, використовуючи ризик-орієнтований підхід, уживає заходів з метою встановлення (перевірки) фінансової можливості клієнта здійснювати заявлений (запланований) ним обсяг фінансових операцій. Банк під час моніторингу ділових відносин у разі перевищення максимальної суми фінансових операцій, яка заявлена клієнтом, зобов`язаний протягом десяти робочих днів проаналізувати його фінансові можливості здійснювати відповідні фінансові операції та за потреби з`ясувати причини перевищення. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» серед іншого визначено, що фінансові операції є пороговими, якщо сума, на яку здійснюється кожна із них, дорівнює чи перевищує 400 тисяч гривень (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї та/або азартні ігри, - 55 тисяч гривень) або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, еквівалентну за офіційним курсом гривні до іноземних валют і банківських металів 400 тисяч гривень на момент проведення фінансової операції (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї та/або азартні ігри, - 55 тисяч гривень), за наявності однієї або більше таких ознак, як фінансові операції з готівкою (внесення, переказ, отримання коштів). Згідно з підпунктом 4 пункту 4 та пункту 5 Положення про порядок організації виконання окремих вимог законодавства у сфері фінансового моніторингу, валютного нагляду, нагляду у сфері реалізації спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) протягом дії воєнного стану та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затвердженого Постановою Національного банку України за № 153, Банк має право обмежити проведення видаткових операцій за поточним рахунком клієнта - фізичної особи, якщо сума на рахунку відповідає пороговій фінансовій операції, визначеній статтею 20 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», і клієнт не надав на вимогу банку відповідні документи або відомості щодо джерел походження коштів. Відповідно до п. 3.2.3 Публічного Договору визначено, що Клієнт зобов`язаний надавати, в тому числі на вимогу Банку, інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені копії), необхідні для здійснення всіх заходів належної перевірки Клієнта, а також для виконання Банком обов`язків суб`єкта первинного фінансового моніторингу, інших вимог законодавства України та внутрішніх документів Банку. Пунктом 3.3.1. Публічного Договору визначено, що Банк має право витребувати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення всіх заходів належної перевірки, а також для виконання Банком обов`язків суб`єкта первинного фінансового моніторингу, інших вимог законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та внутрішніх документів Банку, а також здійснювати передбачені чинним законодавством України заходи щодо збору такої інформації з інших джерел. Також згідно п. 3.3.2. Публічного Договору надано право Банку відмовити Клієнту у здійсненні фінансових операцій/наданні фінансової послуги в разі оформлення ним документів з порушенням вимог законодавства України та/або відмовити Клієнту у здійсненні платіжних операцій, зупинити здійснення таких операцій, якщо такі операції будуть визнані підозрілими. Відповідно до п. 3.3.5. Публічного Договору Банк має право призупинити здійснення фінансової(-их) операції(-ій) за рахунком Клієнта у разі виявлення Банком інформації, що потребує подальшого аналізу на предмет необхідності вжиття Банком певних дій з метою виконання ним обов`язків суб`єкта первинного фінансового моніторингу у межах термінів, встановлених внутрішніми документами Банку. Банк не несе відповідальності перед Клієнтом за відшкодування будь-яких витрат та збитків, моральної шкоди або неотриманих доходів, що можуть виникнути внаслідок виконанням Банком обов`язків суб`єкта первинного фінансового моніторингу, які передбачені Законом про протидію легалізації або умовами Договору (пункт 5.5.8. Публічного Договору). Згідно з п. 4.25. Публічного Договору Банк має право обмежити право Клієнта розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку(ах), до моменту надання Клієнтом необхідних документів та/або інформації, необхідної для належної перевірки та/або актуалізації даних відповідно до вимог чинного законодавства з питань фінансового моніторингу, у разі, якщо Клієнт не надав такі документи/інформацію у встановлені строки або на запит Банку. Надання банківських послуг поновлюється після усунення підстав для такого обмеження. Судом вставнолено, що 16 липня 2025р. відповідачем було направлено на адресу позивача відповідь № 67/4384 від 10 липня 2025р. на заяву останнього від 04 липня 2025р., щодо видачі нарахованих процентів за депозитами. У вказаній відповіді № 67/4384 від 10 липня 2025р. позивачу повідомлено, що у зв`язку з перевищенням порогової суми на рахунках, видаткові операції по ним заблоковані та повідомлено про необхідність надати документи які можуть підтвердити походження статків. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте суд констатує, що позивачем не зазначені обставини, за змістом позову, які б свідчили про незаконність дій відповідача у зв`язку з перевищенням порогової суми на рахунках, видаткові операції по ним заблоковані та повідомлено про необхідність надати документи які можуть підтвердити походження статків. При цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами, якими діями чи бездіяльністю були порушені його права зі сторони відповідача, оскільки судом не встановлено, що позивачем була виконана вимога відповідача, про необхідність надати документи які можуть підтвердити походження статків. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що позивачем не були подані, в досудовому порядку відповідачу, відповідні документи, які можуть підтвердити походження статків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed