Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 грудня 2025 року звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 21 000 грн. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2025 року цю цивільну справу передано за підсудністю до Охтирського міськрайоного суду Сумської області, яка надійшла 12 січня 2026 року. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2026 року провадження в цій справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 28 березня 2024 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 1000 (одну тисячу) гривень шляхом грошового переказу на його банківську картку. Враховуючи, що він добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити відповідачу 1000 гривень шляхом грошового переказу на банківську картку відповідача. Крім цього 30 березня 2024 року відповідач знову звернувся до позивача з проханням позичити йому кошти в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень шляхом грошового переказу на банківську картку відповідача, за умови повернення загальної суми позики до 10 червня 2024 року. Саме на цих умовах вони уклали договір позики. Виконання позивачем умов позики підтверджується платіжними інструкціями: № Р24A2522099604D0703 від 28 березня 2024 року на суму 1000,00 грн та № Р24A2529180991D8823 від 30 березня 2024 року на суму 20000,00 грн. Вимоги щодо повернення боргу позивач неодноразово доводив до відома відповідача шляхом листування в месенджері. Однак відповідач свої зобов?язання щодо повернення боргу у встановлені строки не виконав, що і стало підставою для звернення до суду. Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує / а.с. 33/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неприбуття до суду не повідомив, відзиву не подав /а.с. 27-28, 31/. Суд вважає з урахуванням думки позивача за можливе розглядати справу у відсутності сторін в порядку заочного розгляду справи на підставі зібраних у справі доказів, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 282 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Згідно із ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на умовах укладеного усного договору позики позивач [PERSON] 28 березня 2024 року переказав на банківську картку відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 1000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24A2522099604D0703 від 28 березня 2024 року, та 30 березня 2024 року в сумі 20000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24A2529180991D8823 від 30 березня 2024 року /а.с. 5-6/. Із скріншотів месенджерів, наданих позивачем вбачається, що відповідач [PERSON] не заперечує факту одержання від позивача грошових коштів у борг, на неодноразові звернення позивача відповідач повідомляв, що поверне позивачу 21000,00 грн /а.с. 7/. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру, зокрема копії платіжних інструкцій, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, наявність платіжних інструкцій про переказ позивачем на рахунок відповідача грошових коштів на загальну суму 21000,00 грн свідчить про те, що договір позики був укладений 28 березня 2024 року, що також підтверджує виконання позивачем умов договору. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Оскільки позивачем надано позику в сумі, яка менша як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому в даному випадку договір міг бути укладений в усній формі. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в загальній сумі 21000,00 грн та повідомленнями відповідача про неможливість повернення вчасно боргу, свідчить про те, що відповідач не заперечує факту отримання від позивача грошових коштів у борг. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами по справі, витікають з договірних відносин, які є обов`язковими для виконання сторонами в повному обсязі, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості у розмірі 21000,00 грн. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір в сумі 1211,20 грн /а.с. 2/.

Outcome: approved