Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У серпні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] право власності на 21/100 частин будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] була власником 21/100 часток житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначена нерухомість розміщена на земельній ділянці загальною площею 568 кв. м. Право власності на вказану частку майна Спадкодавець набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 травня 1985 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2025. [PERSON] була близькою подругою [PERSON] . Оскільки [PERSON] не мала власної сім`ї та близьких родичів, за її проханням, починаючи з середини 2005 року, позивачка постійно проживала разом зі Спадкодавцем за вказаною адресою однією сім`єю. Сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, брали участь у витратах на оплату комунальних послуг. На спільні кошти вони підтримували належний технічний стан будинку та проводили необхідний поточний ремонт. Протягом усього часу спільного проживання Позивачка здійснювала повний догляд за Спадкодавцем: купувала ліки, забезпечувала продуктами харчування, одягом, засобами гігієни та іншими речами, необхідними для гідного життя. Позивачка приділяла Спадкодавцеві постійну увагу, супроводжувала до медичних закладів та вирішувала побутові питання. Її допомога мала систематичний і тривалий характер. Навіть після смерті спадкодавця Позивачка продовжує сплачувати комунальні послуги за будинок, що додатково підтверджує факт її постійного проживання в ньому. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з вищезазначеної частки будинку. 25 березня 2025 року Позивачка звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець четвертої черги. Проте нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують належність позивачки до четвертої черги спадкоємців. Відсутність реєстрації місця проживання Позивачки за адресою Спадкодавця не є підставою вважати, що вона не проживала там на час відкриття спадщини. Не погодившись з позовними вимогами представником позивача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. З копії наданого паспорту до матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.03.2011 року. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. В позовній заяві знаходяться документи, які підтверджують сплату комунальний послуг за період з 2013 по 2025 рік, однак в графі фактичний платник не вказані особисті данні Позивача. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Позивачем не надано доказів, що якісні поліпшення (ремонт будинку, меблів), про які могла йти мова в позові та взагалі які робилися, та ще й за рахунок Позивача. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач брав участь у витратах по утриманню квартири, будинку, відсутня також інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на позивача, так само не надано жодних доказів ведення сумісного господарства та спільних витрат за життя [PERSON] . Вказані свідки - спільні друзі і знайомі. Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Тому, просить відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовну заяву. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником 21/100 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39 на звороті - 40). Вказана нерухомість розташована на земельній ділянці загальною площею 568 квадратних метрів. Право власності на зазначену частку майна [PERSON] набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 травня 1985 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2025. Як вказано у позові, [PERSON] є близькою подругою [PERSON] та починаючи з середини 2005 року, позивачка постійно проживала разом із [PERSON] за адресою [ADDRESS] спільно однією сім`єю. Сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, брали участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, на спільні кошти підтримували належний стан будинку, необхідний для проживання у ньому, проводили поточний необхідний ремонт. [INFO] [PERSON] померла (а.с. 40 на завороті). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 21/100 частин будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями. 25 березня 2025 року позивачка звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що в цілому складається з 21/100 частин будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями, після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , що проживала більш п`яти років однією сім`єю з власницею вищевикладеного майна, як спадкоємець четвертої черги спадкування. 25.03.2025 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачкою не надано документів, що встановлюють належність позивачки до четвертої черги спадкоємців за законом після померлої [PERSON] . За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як передбачено ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частинами 1,3,5 ст. 1268 ЦК України, визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В частині 1 ст.1296 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Водночас, нормами вказаної статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. За правилами ч. 3ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, кінцевим строком не обмежена. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №523/3522/16-цвід 14.08.2019 (провадження №61-21211св18), законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Чинне законодавство України дозволяє спадкоємцю здійснити державну реєстрацію права власності спадкодавця після смерті останнього. Проте, позивач позбавлена такої можливості з огляду на те, що спадкове майно, хоча і було прийнято ними в порядку спадкування, однак не оформлено спадкових прав. Згідно матеріалів справи, підтверджується, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , однієї сім`єю з [PERSON] . Свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було надано пояснення. Так, [PERSON] підтвердила, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] з 2003 року, доглядали її та поховала її, коли вона померла. [PERSON] також, підтвердив що [PERSON] проживала разом з [PERSON] [PERSON] , яка є подругою позивачки, вказала, що позивачка проживала з [PERSON] , зазначила, що вона їм допомагала, іноді сплачувала комунальні платежі. Конституція України в ст.41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Крім того, слід зазначити, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, провадження № 14-22 цс 20; від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16, провадження № 14-70цс22, слідує, що відмова у позові через незаявлення вимог про встановлення вказаного факту не є підставою для відмови у позові про право власності (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 642/4502/17, провадження № 61-14982св23). У справі, яка Верховним Судом переглядається, заявлені вимоги про встановлення юридичного факту з`ясовані, оцінені, як у мотивувальній частині, так і резолютивній частині судового рішення, що не є порушенням вимог закону. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, позивач фактично захищає своє право на безперешкодне володіння, користування та розпорядження належним їм спадковим майном. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (Постанова Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 320/8118/17). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про визнання за [PERSON] право власності на 21/100 частин будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved