Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

І. Виклад позиції позивачки та заперечень відповідача. 1. 01.03.2021 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), з залученням третьої особа Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» (далі - третя особа та/або ПрАТ «СГ «ТАС»), з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення витрат на експертні дослідження та сплату судового збору. 2. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.06.2019 року, близько 20-ї години, в с. В. Дальник Біляївського району Одеської області, на ділянці автодороги Одеса-Рені, сталася ДТП за участю ТЗ марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивачки, та ТЗ марки «VOLVO FH12», реєстраційний номер [NUMBER] , з причепом, під керуванням відповідача. В результаті вказаної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 04.06.2019 року у відношенні позивачки був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 124 КУпАП. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «СГ «ТАС». 13.06.2019 року позивачка звернулася до ПрАТ «СГ «ТАС» з повідомленням про ДТП, але листом від 04.07.2019 року їй було відмовлено у страховому відшкодуванні, так як у діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 02.08.2019 року [PERSON] направила на адресу третьої особи листа де зазначила про передчасність прийняття рішення про відмову у страховому відшкодуванні. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 03.09.2019 року по справі № 496/2298/19, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. 08.10.2019 року позивачка письмово звернулася до Управління патрульної поліції в Одеській області з проханням прийняти до виконання постанову Біляївського районного суду Одеської області від 03.09.2019 року по справі № 496/2298/19 та скласти у відношенні [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, так як саме його дії призвели до настання ДТП, в результаті якої ТЗ [PERSON] був пошкоджений. 13.11.2019 року у відношенні [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, матеріали було передано на розгляд до Біляївського районного суду Одеської області. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2020 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили 05.06.2020 року. [PERSON] вкотре звернулася до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування, але їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, так як був перевищений термін подачі заяви про страхове відшкодування, тобто пізніше ніж через рік. Вартість матеріального збитку позивачці складає 45620,86 гривень. За проведення експертних досліджень позивачкою було сплачено 1884,00 гривні та 3768,00 гривень. У зв`язку з вищевикладеним позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. 3. 05.02.2024 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з вмотивованою заявою про продовження строку для подання відзиву. Відзивом на позовну заяву відповідач, в особі представника, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2020 року, по справі № 496/4576/19, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених ст. 38 КУпАП. Цивільно - правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПрАТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО 5392642 від 07.05.2019 року. [PERSON] 13.06.2019 року зверталася до ПрАТ «СГ «ТАС» з повідомленням про ДТП, яка мала місце 04.06.2019 року та заявою про виплату страхового відшкодування. Наголосив на тому, що [PERSON] діяв добросовісно та своїми діями не перешкоджав позивачці в отриманні нею від ПрАТ «СГ «ТАС» страхового відшкодування. Відповідач маючи чинний поліс обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності вважав, що питання відшкодування шкоди завданої транспортному засобу при ДТП було вирішено, та [PERSON] ПрАТ «Страхова Група «ТАС» було компенсовано завдану шкоду. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Тобто положення ЗУ «Про страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. На думку представника відповідача, оскільки [PERSON] неодноразово відмовляли у виплаті страхового відшкодування, то безпосередньо сама заява про виплату страхового відшкодування було подана позивачкою до страхової компанії вчасно. Разом із тим матеріали справи не містять інформації та доказів про те, що [PERSON] оскаржувала рішення ПрАТ «СГ «ТАС» № 08686/9120 від 16.06.2020 року про відмову у виплаті страхового відшкодування до юридичного департаменту ПрАТ «СГ «ТАС» або до суду. (а.с. 105-109, 112-115) ІІ. Інші процесуальні дії у справі. 4. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2021 року, цивільну справу № 496/905/21, передано на розгляд головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (а.с. 57) 5. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12.03.2021 року було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого провадження. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 60-61) 6. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 02.10.2023 року закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. (а.с. 90) 7. Верховний Суд у своїй Постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 8. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 9. Судом встановлено, що 04.06.2019 року у відношенні [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 093444, про вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. (а.с. 12) 10. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника ТЗ марки «VOLVO FH12», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується копією полісу № АО/5392642 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07.05.2019 року, строком дії до 07.05.2020 року. (а.с. 40) 11. 13.06.2019 року [PERSON] звернулася на адресу ПрАТ «СГ «ТАС» з повідомленням про ДТП. (а.с. 13-14) 12. Листом № 9109 від 04.07.2019 року ПрАТ «СГ «ТАС» повідомило [PERSON] про відмову у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з відсутністю доказів вини [PERSON] у скоєнні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. (а.с. 15) 13. Відповідно до копії Висновку Експерта № 19-3198/3199 експертного автотоварознавчого дослідження колісного ТЗ NISSAN JUKE, реєстраційний номер [NUMBER] , складеного 18.07.2019 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ NISSAN JUKE, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталася 04.06.2019 року, визначається рівною 45620,86 гривень. (а.с. 16-36) 14. За проведення автотоварознавчого дослідження [PERSON] було сплачено 1884,00 гривні, що підтверджується копіями рахунку за проведення експертного дослідження від 18.06.2019 року № 19-3081-51 та квитанції № 0.0.1384515778.1 від 18.06.2019 року. (а.с. 37, 38) 15. Відповідно до копій Акту № 19-3198/3199 попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта та Акту № 19-3198/3199 здачі-приймання висновку судового експерта, вартість висновку судового експерта складає 3768,00 гривень. (а.с. 39) 16. 02.08.2019 року [PERSON] звернулася на ім`я директора юридичного департаменту ПрАТ «СГ «ТАС» та начальника регіонального управління врегулювання страхових випадків ПрАТ «СГ «ТАС» з листом, яким повідомила останніх про продовження судового розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] та про передчасність винесення рішення про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. (а.с. 41) 17. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 03.09.2019 року по справі № 496/2298/19, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрите на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили 22.10.2019 року, в якій Постановами Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2019 року та від 26.09.2019 року виправлено описку в написанні імені та по-батькові. (а.с. 42-44, 45, 46-47) 18. Листом від 17.09.2019 року ПрАТ «СГ «ТАС» повідомило [PERSON] про відсутність правових підстав для перегляду прийнятого рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, у зв`язку з відсутністю документів, які б встановлювали цивільно-правову відповідальність водія [PERSON] та вчинення ним адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП у ДТП. (а.с. 51) 19. 08.10.2019 року [PERSON] звернулася на ім`я начальника Управління патрульної поліції в Одеській області з вимогою скласти у відношенні водія «VOLVO FH12», реєстраційний номер [NUMBER] з причепом, [PERSON] , протокола про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ст. 124 КУпАП, так як саме його дії призвели до настання обставин у вигляді ДТП, в результаті якої її ТЗ було пошкоджене. (а.с. 52) 20. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.10.2019 року по справі № 496/2298/19, [PERSON] відмовлено в поновлені строку на апеляційне оскарження, у відкритті апеляційного провадження та повернуто апеляційну скаргу апелянту. (а.с. 48-49) 21. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.10.2019 року по справі № 496/2298/19, внесене виправлення в Постанову Одеського апеляційного суду від 22.10.2019 року. (а.с. 50) 22. 13.11.2019 року у відношенні [PERSON] був складений Протокол про адміністративне правопорушення серії ОЮ № 170524, у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. (а.с. 53) 23. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2020 року, по справі № 496/4576/19, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження по справі закрите у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст. 38 КУпАП. (а.с. 54) 24. Листом від 16.06.2020 року ПрАТ «СГ «ТАС» повідомило [PERSON] про перевищення останньою терміну подачі заяви про страхове відшкодування та відмову у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі з зазначених причин. (а.с. 55-56) ІV. Оцінка Суду. 25. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 26. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. 27. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). 28. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 29. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. 30. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9). 31. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. 32. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. 33. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 34. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. 35. Отже, факт завдання майнової шкоди позивачу, внаслідок ДТП, не потребує окремого доказування, оскільки причинно-наслідковий зв`язок був встановлений судом та висвітлений у постанові Біляївського районного суду Одеської області від 26.05.2020 року по справі № 496/4576/19, факт його вчинення та обставини вчинення ДТП не оскаржувалися в апеляційному порядку. 36. Пленум Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив судам, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України (ст.ст. 1166, 1187 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. 37. Стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, ч. 1 якої передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 38. Встановлені у ст. 1166 ЦК України умови відшкодування шкоди поширюється на всі норми, що входять до глави 82 ЦК тією мірою, в якій їх не змінюють спеціальні правила, передбачені окремими статтями цієї глави. Названі умови разом із фактом заподіяння шкоди є підставами й юридичної відповідальності, вони утворюють одночасно і склад правопорушення. 39. Спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелом підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами ст. 1188 ЦК України. За п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. 40. Згідно роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. 41. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 42. Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 43. Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 44. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 45. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 46. Пунктом 2.1. ст. 2 Закону № 1961-IV визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. 47. Згідно із п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 48. Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. 49. Підпунктом 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону № 1961-IV закріплено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. 50. Разом з тим, ВП ВС у своїй постанові від 14.12. 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20) виснувала, що поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Підпункт 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків. Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст. 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. 51. Окрім того, КЦС ВС у постанові від 09.11.2022 року у справі № 212/7628/21, щодо строків на подачу заяви про виплату страхового відшкодування зауважив, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Строки на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивними та не можуть бути поновлені, проте якщо заявник на виплату страхового відшкодування діяв добросовісно, то суд може захистити порушене право. 52. Судом встановлено, що також визнається позивачем у позові, та не оспорюється третьою стороною, що цивільно-правова відповідальність відповідача, який є власником ТЗ марки «VOLVO FH12», реєстраційний номер [NUMBER] , який був учасником ДТП під керуванням відповідача, на момент ДТП застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується копією полісу № АО/5392642. Тим самим, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП може бути покладено виключно на ПрАТ «СГ «ТАС». 53. Окрім цього, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, та сторонами підтверджується, що ДТП сталася 04.06.2019 року, а з повідомленням про ДТП [PERSON] звернулася до ПрАТ «СГ «ТАС» 13.06.2019 року, тобто в межах строку, передбаченого п. 35.1. ст. 35 Закону № 1961-IV. 54. Відповідно до правової позиції, наведеної ВП Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. ВП Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 55. Аналогічні правові позиції викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2018 року у справі № 519/741/15-ц (провадження № 61-5308св18); від 15.08.2018 року у справі № 713/2002/15 (провадження № 61-18147св18); від 15.08.2018 року у справі № 209/3145/15-ц (провадження № 61-6914св18); від 21.08.2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18); від 12.09.2018 року у справі № 761/11731/16-ц (провадження № 61-19697св18); від 19.09.2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18); від 26.09.2018 року у справі № 757/20129/16-ц (провадження № 61-19081св18); від 26.09.2018 року у справі № 641/5333/16-ц (провадження № 61-17507св18); від 24.10.2018 року у справі № 607/7205/16-ц (провадження № 61-27959св18); від 24.10.2018 року у справі № 127/1702/17 (провадження № 61-28999св18); від 31.10.2018 року у справі № 342/134/16-ц (провадження № 61-13937св18); від 07.11.2018 року у справі № 761/33713/16-ц (провадження № 61-28235св18); від 21.11.2018 року у справі № 707/1761/16-ц (провадження № 61-20954св18); від 05.12.2018 року у справі № 136/2186/16-ц (провадження № 61-31930св18); від 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц (провадження № 61-25984св18); від 27.03.2019 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18); від 26.06.2019 року у справі № 287/463/15-ц (провадження № 61-15930св18); від 26.06.2019 року у справі № 712/7242/16-ц (провадження № 61-19165св18). 56. Також, Верховний Суд у Постанові від 04.12.2019 року у справі № 359/2309/17 визначив, що «системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 закону № 1961-IV, ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку». 57. Верховний Суд у Постанові від 24.03.2021 року у справі № 523/3212/19 визначив, що «непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди». 58. Також, відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. 59. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. 60. Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. 61. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. 62. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. 63. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. 64. Вищевказане кореспондується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 904/1039/20, в якій колегія суддів наголосила, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. 65. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. 66. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. 67. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. 68. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. 69. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. 70. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 71. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Жодних клопотань, заяв щодо заміни сторони відповідача та/або залучення співвідповідача по справі, окрім вже розглянутих, від позивачки не надходило. 72. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. 73. Таким чином, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання взяв на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами. 74. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 75. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 76. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 77. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 78. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 79. Як зазначив Верховний Суд за результатами огляду вивчення судової практики вирішення спорів, що виникли з договорів страхування від 01.07.2019 року, принцип запровадженням законодавцем інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який з метою забезпечення відшкодування, заподіяної життю шкоди, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобі на території України передбачає не безумовний обов`язок страховика здійснити страхове відшкодування, а пов`язує його лише з належним виконанням усіма учасниками таких правовідносин покладених на них обов`язків. 80. Таким чином, з огляду на те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС», а вимоги у межах страхового відшкодування мають пред`являтися до страховика як належного відповідача, суд дійшов висновку, що позов заявлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за цими вимогами. Клопотань про заміну неналежного відповідача належним або про залучення співвідповідача позивачкою не заявлялося. За таких обставин підстав заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат між сторонами. 81. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed