Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 24.05.2023 р. у розмірі 800,00 доларів США та процентні платежі у розмірі 240,00 доларів США, що в еквіваленті на гривню станом на 26.01.2026 (час складання позову) за офіційним курсом НБУ за 1 долар США 43,13 грн. складає 10 351,20 грн., заборгованість за договором позики від 24.03.2024 р. у розмірі 300,00 доларів США та процентні платежі у розмірі 180,00 доларів США, що в еквіваленті на гривню станом на 26.01.2026 (час складання позову) за офіційним курсом НБУ за 1 долар США 43,13 грн. складає 7 763,40 грн. та 1 331,20 грн. судового збору. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.05.2023 року відповідач взяв у нього у позику кошти у сумі 800,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 24.08.2023 року зі сплатою щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі по 80,00 доларів США до часу повернення позики, а також 24.03.2024 року позичив у нього 300,00 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі по 30,00 доларів США до часу повернення позики, які зобов`язувався повернути до 24.09.2024 року, що підтверджується розписками. Однак, відповідач до цього часу не виконав умови розписок та не повернув борг. Оскільки відповідач до цього часу не виконав умови розписок та не повернув борг, він змушений звернутися до суду для відновлення свого порушеного права. Судові витрати просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 02.02.2026 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задоволити. Розгляд справи просить проводити без його участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи, про також зазначив у тексті позову. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечував позивач, та що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства, в тому числі і щодо розумності строків розгляду справи судом. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, тому вирішив спір по суті за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24.05.2023 року [PERSON] взяв у [PERSON] у позику кошти у сумі 800,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 24.08.2023 року зі сплатою щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі по 80,00 доларів США до часу повернення позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов 24.05.2023 року позичальник [PERSON] власноручно склав розписку (а.с. 5), в якій вказав, що отримав 800,00 доларів США від позивача, які зобов`язався повернути до 24.08.2023 року зі сплатою щомісячних процентних платежів за користування позикою по 80,00 доларів США до часу повернення позики. Також, 24.03.2024 року [PERSON] взяв у [PERSON] у позику кошти у сумі 300,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 24.09.2024 року зі сплатою щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі по 30,00 доларів США до часу повернення позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов 24.03.2024 року позичальник [PERSON] власноручно склав розписку (а.с. 4), в якій вказав, що отримав 300,00 доларів США від позивача, які зобов`язався повернути до 24.09.2024 року зі сплатою щомісячних процентних платежів за користування позикою по 30,00 доларів США до часу повернення позики. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові № 309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року щодо повернення позики в тій же валюті, в якій отримана. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, передбачених ст. 1047 Цивільний кодекс України, і договір вважається укладеним з моменту передачі грошей, тобто з 24.05.2023 та з 24.03.2024, водночас судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо повернення суми позики. Судом встановлено, що наявність оригіналів боргових розписок від 24.05.2023 та від 24.03.2024 у позивача, які він надав суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує факт укладення договорів позики, а також наявність боргу. Водночас відповідачем не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваних договорів позики, а також доказів про погашення ним суми заборгованості. З урахуванням наведених положень закону, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики, і [PERSON] свої зобов`язання за розписками від 24.05.2023 та від 24.03.2024 належним чином не виконав, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів (боргу) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також згідно з частиною першоюст. 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зі змісту розписки від 24.05.2023 року вбачається, що сторонами погоджено щомісячний платіж за користування позикою 80,00 доларів США. Зі змісту розписки від 24.03.2024 року вбачається, що сторонами погоджено щомісячний платіж за користування позикою 30,00 доларів США. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою від 24.05.2023 року за період з 24.05.2023 року по 24.08.2023 рік в розмірі 240,00 доларів США (80,00 х 3 місяці) є обґрунтованими. Також обґрунтованими є і вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою від 24.03.2024 року за період з 24.03.2024 року по 24.09.2024 рік в розмірі 180,00 доларів США (30,00 х 6 місяців). За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 800,00 доларів США боргу та 240,00 доларів США процентних платежів за користування позикою, що разом складає суму 1040,00 доларів США за розпискою від 24.05.2023 року, а також 300,00 доларів США боргу, 180,00 доларів США процентних платежів, що разом складає суму 480,00 доларів США за розпискою від 24.03.2024 року. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути сплачений при поданні позову судовий збір в сумі 1 331,230 грн. грн. Докази понесення цих судових витрат наявні в матеріалах справи. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 530, 530, 536, 545, 610, 612, 629, 1046, 1047, та

Outcome: approved