Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги аргументує тим, що 03.04.2023 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено Договір про споживчий кредит №8286761, відповідно до якого товариство надало особі фінансовий кредит в сумі 10000 грн із зобов`язанням повернути його разом із відсотками та інших можливих платежів за користування кредитом. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме, надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Надалі між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ ««Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №101-МЛ від 26.07.2023, на підставі якого останній набув право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором. Відповідачу надіслано письмову претензію про погашенян кредитної заборгованості від 04.11.2025. [PERSON] не повернув своєчасно товариству грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Зважаючи на вказане, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 40250 грн, з яких: 10000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 29250 грн - заборгованість за відсотками, 1000 грн - заборгованість за комісією, а також понесені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, визнання позову в частині стягнення основної суми боргу 10000 грн. Інші нарахування вважає безпідставними, оскільки він перебував на військовій службі, що підтверджується інформацією з військового квитка. Крім того, просить суд зменшити витрати на правову допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю заявленим позовним вимогам та складністю справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві доводи позивача, зважаючи на заяву відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 03.04.2023 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №8286761, згідно з умовами якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит на поточний рахунок в розмірі 10000 грн із строком кредитування на 105 днів з 03.04.2023 до 17.07.2023. Пункти 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3 договору передбачають комісію за надання кредиту 1000 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду - 2250 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 27000 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Відповідно до додатку №1 до договору - Графіку платежів за договором про споживчий кредит 8286761 від 03.04.2023, загальна вартість кредиту становить 40250 грн, у тому числі 10000 грн - тіло кредиту, 29250 грн - відсотки, 1000 грн - комісія. Позивачем на підтвердження заявленої заборгованості також долучено додаток №2 до договору - Паспорт споживчого кредиту, довідку ТОВ "Мілоан" від 10.09.2025 про підписання акцепту (договору) із застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, анкету-заяву на кредит №8286761, платіжне дорученння від 03.04.2023 про перерахування первинним кредитором відповідачу 10000 грн., відомість про щоденні нарахування та погашення, виписку з особового рахунка за кредитним договором №8286761 від 03.04.2023, з якої вбачається, що загальна заборгованість відповідача складає 40250 грн, претензію від 04.11.2025. На підставі договору про відступлення прав вимоги №101-МЛ/Т від 26.07.2023 ТОВ «Мілоан» передало право вимоги за вказаним кредитним договором ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Відтак, згідно з Витягом з реєстру боржників, [PERSON] заборгував позивачу 40250 грн. З платіжної інструкції від 26.07.2023 видно, що позивачем перераховано первинному кредитору 1213581,70 грн як плату за відступлення права вимоги згідно договору відступлення прав вимоги №101-МЛ від 26.07.2023. 26.07.2023 між ТОВ "Мілоан" та позивачем підпиано акт приймання-передачі реєстру боржників від 26.07.2023 до договору відступлення прав вимоги №101-МЛ від 26.07.2023. З листа АТ КБ "Приватбанк" від 04.02.2026 вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] , 03.04.2023 було зарахування коштів на суму 10000 грн. Відповідно до копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] 02.12.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію" призваний у Збройні Сили України, з 02.12.2022 по 12.06.2025 проходив військову службу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України визначено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідач визнає той факт, що має перед позивачем заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10000 грн. При цьому, зазначає, що з 02.12.2022 по 12.06.2025 проходив військову службу. Відповідач не заперечував правильності здійсненого позивачем розрахунку відсотків за користування кредитом, однак, посилався на відсутність обов`язку щодо їх сплати. Відповідно до пункту 15 статті 14 вказаного Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» (в редакції від 23.12.2022, що діяла у спірний період нарахування відсотків у вказаній справі) передбачено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 у справі № 813/402/17 дійшла висновку, що навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. На підставі Указу ПрезидентаУкраїни від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію»з 18.03.2014 в Україні розпочався особливий період. Указом ПрезидентаУкраїни від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який неодноразово продовжувався і діє на даний час. Тобто, введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку і є особливим періодом. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є військовий квиток, у якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. При цьому, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у постановах: від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15, від 14.05.2021 у справі № 502/1438/18, від 24.02.2022 у справі № 591/4698/20, від 12.05.2022 у справі № 336/512/18, від 18.01.2023 у справі № 642/548/21. Застосування приписів п. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Положення п. 15 ст. 14 вказаного Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на усі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками. Кредит був наданий відповідачу з метою задоволення споживчих (особистих) потреб позичальника. Відсотки за користування кредитом у даній справі нараховувались з 04.04.2023 по 17.07.2023. Отже, [PERSON] 02.12.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію" призваний у Збройні Сили України, тобто, станом на час укладення кредитного договору та по 12.06.2025 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України, а тому на нього поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто, у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування вказаним кредитом. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов слід задоволити частково, стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11000 грн, з яких: 10000 грн. - основна заборгованість, 1000 грн - заборгованість за комісією. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в матеріалах справи містяться: договір про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025, укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та адвокатом АО "Апологет", ордером від 20.10.2025, актом наданих послуг №Д/10012 від 12.11.2025, детальним описом наданих послуг до Акту №Д/10012 від 12.11.2025. Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач покликається на те, що сума згаданих витрат в розмірі 8000 грн. за надання правової допомоги є неспівмірною із завленими позовними вимогами та складністю справи. Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертоїстатті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved