Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Ліплявської сільської ради про встановлення факту утримання батьком своїх неповнолітніх дітей (перебування на утриманні батька неповнолітніх дітей) та визнання здійснених грошових переказів коштами на утримання дітей (аліментами). Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач проживав без реєстрації шлюбу з 2011 року по 2017 рік з відповідачкою та у них народилися сини - [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що подружнє життя між ним та відповідачкою не склалося, в наслідок чого вони припинили фактичні шлюбні відносини, проте, з того часу він продовжував і продовжує утримувати їх спільних малолітніх дітей; утримання дітей здійснюється ним в добровільному порядку про що позивач та відповідач усно домовились після припинення фактичних шлюбних відносин, тому до суду для примусового стягнення з позивача аліментів відповідачка не зверталася, проте, після того, як позивач звернувся до відповідачки з проханням надати письмове підтвердження щодо фактичного утримання ним дітей, відповідачка позивачу відмовила, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даною заявою з метою встановлення факту утримання ним дітей. Також позивач зазначає, що у даній справі наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі батька дітей у вихованні та утриманні дітей та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Позивач вказує, що крім дітей від відповідачки він має ще двох неповнолітніх дітей, які знаходяться на його утриманні, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] .. Перерахунок коштів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , за проханням позивача, здійснює його дружина - [PERSON] , кошти з цією метою надаються позивачем, оскільки, він не має можливості в робочі години банку здійснити туди візит. Кошти перераховуються на рахунок матері дітей відповідачки по справі, оскільки діти проживають з нею. Позивач стверджує, що зі своїми дітьми він підтримує спілкування, піклується про них та про їх нормальний розвиток, під час літніх канікул вони проводять час разом за місцем його проживання, він дарує дітям подарунки. Враховуючи той факт, що аліменти на утримання позивачем дітей, [PERSON] та [PERSON] , здійснюються без рішення суду про стягнення аліментів, а в добровільному порядку на рахунок відповідачки, про що остання відмовляється надавати підтвердження, встановити факт утримання позивачем синів в інший спосіб, відмінний від судового рішення неможливо. Ухвалою суду від 01.09.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 16.09.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 29.10.2025 на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позов вона не визнає повністю. Зазначила, що викладені позивачем позовні вимоги не відповідають дійсності. Пояснила суду, що з 2010 року вона з позивачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали сім`єю в селі Рубаний Міст Лисянського району Черкаської області. [INFO] у них народився син [PERSON] , [INFO] - син [PERSON] . В грудні 2014 року відповідачка та позивач змінили місце їх проживання - село Сушки Черкаського району Черкаської області. Проживали сім`єю нетривалий час. Зазначає, що причиною розпаду сім`ї було те, що позивач не працював, матеріально сім`ю не забезпечував. В січні 2015 року позивач залишив сім`ю та змінив місце свого проживання. На той час дітям було - Ростиславу 3 роки, [PERSON] - 2 роки. Добровільно позивач дітей матеріально не забезпечував. Той факт, що в позовній заяві позивач вказує, що нібито між ними була усна домовленість про те, що [PERSON] добровільно забезпечуватиме синів, є необгрунтованим, безпідставним. Ніякої домовленості між відповідачкою та позивачем не було. Більш того, навіть, після розірвання фактичних відносин, він не працював, і ніякої матеріальної допомоги не надавав. Зазначає, що матеріальне звабезпечення дітей полягає у виконанні обов`язку утримувати дітей, що включає надання коштів на їхнє утримання (аліментів), забезпечення харчуванням, житлом, освітою та медичним доглядом. Батько зобов`язаний також брати участь у додаткових витратах на дитину, пов`язаних з її розвитком, хворобою, іншими особливими потребами. Крім фінансового забезпечення, батько зобов`заний брати участь у вихованні дітей. Відповідачка зазначає, що вона маючи ще двох дітей від попереднього шлюбу, які допомагали їй з малолітніми дітьми, сама виховувала спільних синів та повністю їх утримувала. Також відповідачка стверджує, що доведення факту забезпечення дітей позивач пов`язує з настанням (існуванням) обставин, за яких він, батько, нібито виконував свої батьківські обов`язки щодо неповнолітніх дітей, бажає назвати грошові перекази аліментами. Відповідачка звертає увагу суду, що з січня 2025 року позивач перераховував кошти в незначному розмірі, які не відповідають тій сумі, яка повинна сплачуватись позивачем, як аліменти відповідно чинному законодавству України. У 2025 році мінімальний розмір аліментів становитть 1281 грн. (для дітей віком до 6 -ти років) та 1598 грн. (для дітей віком від 6 до 18 років). Непрацюючий батько мав сплачувати аліменти у розмірі, що відповідають мінімальним потребам дітей, виходячи із розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості. Проте, позивачем не надано суду жодних доказів щодо місця праці, посади, розміру доходів з 2015 року по даний час. Копії квитанцій грошових переказів, які позивач надав суду як письмовий доказ з січня 2025 року, нібито тривалого часу забезпечення синів (з 2015 року по 2024 рік), неможливо вважати доказом, тому що ці кошти вона не отримувала, не зрозуміло, звідки ці перекази і від кого здійснювались. Дане підлягає реальному сумніву, тому що мав місце факт, коли один з синів захворів і потрібні були негайно кошти на лікування, то відповідачка зверталася до позивача з проханням надати допомогу, і, на жаль, отримала на банківську картку лише 600 гривень. У зв`язку з вищевикладеним, відповідачка просить відмовити у задоволенні позову (а.с.77-93). 13.11.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій стороною позивача заперечувалась позиція відповідачки та її обґрунтування (а.с.112-123). Ухвалою суду від 16.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбулося 14.01.2026 позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав з обставин викладених у позовній заяві та у запереченні на відзив відповідачки. Зазначив, що давав кошти своїй дружині для того, щоб вона здійснювала переказ коштів на рахунок відповідачки. Вказував суду на те, що забирав дітей на канікули до себе; придбав старшому сину телефон і здійснював поповнення мобільного рахунку; організовував дітям відпочинок, водив дітей на атракціони. Зокрема звертав увагу суду на те, що в нього з відповідачкою була домовленість про те, що позивач буде щомісяця перераховувавти певну суму коштів на утримання дітей. Представник позивача адвокат Вінніченко Т.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Зазначила, що між позивачем та відповідачкою існувала усна домовленість, щодо забезпечення позивачем дітей. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] , заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Зазначила, що ніякої домовленості між нею та позивачем не було. Також зазначила, що за понад десять років, позивач брав дітей до себе один раз і то на нетривалий час. Підтвердила, факт того, що позивачем здійснювались регулярні перекази певних коштів. Зазначила, що з січня 2025року позивач перераховував кошти у незначному розмірі, які не відповідають сумі яка повинна сплачуватися позивачем, як аліменти. Дані перекази відповідачка розцінює як невелика добровільна періодична допомога. Також зазначила, що вихованням та утриманням спільних з позивачем дітей вона займається виключно сама. Також наголосила на тому, що дана позовна заява позивачем подана до суду з метою ухилення від мобілізації до лав ЗСУ. Представник відповідача адвокат Кутова Є.Е. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Представник третьої особи Служба у справах дітей Ліплявської сільської ради - Вінідіктової Л.М. у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона являється сусідкою відповідачки та знає відповідачку близько 10 років. Зазначила, що вона ніколи не бачила позивача. Також зазначила, що позивач дітей не забезпечує. Щодо того чи діти відвідували батька їй нічого не відомо. Пояснила, що відповідачка сама виховує дітей та забезпечує їх матеріально. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона являється дочкою відповідачки. Зазначила, що позивач жив з відповідачкою, ніде не працював, дітьми не цікавився, не допомагав. Також зазначила, що позивач раз брав до себе хлопців на канікули, а тако те, що діти по телефону не спілкуються з позивачем. Стосовно виплати коштів позивачем відповідачці зазначила, що їй про це нічого не відомо. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона являється хрещеною мамою [PERSON] . Зазначила, що позивач залишив відповідачку з дітьми коли їм було 2 та 3 роки. Відповідачка працювала та сама забезпечувала сім`ю, також пояснила суду, що позивач не цікавився дітьми взагалі. Стосовно здійснення перерахування коштів позивачем відповідачці їй нічого про це не відомо. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона являється дружиною позивача. Зазначила, що позивач був гарним батьком. З відповідачкою у позивача це був другий шлюб, дитині від першого шлюбу позивач платить аліменти. Також пояснила, що аліменти відповідачці вона платить зі своєї карти на карту відповідачки. Зазначила, що позивач забирав дітей до себе, дітям дуже сподобалося у них, оскільки позивач водив дітей на атракціони, купував їм одяг та мобільний телефон. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, заслухавши думку неповнолітніх дітей, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 14.03.2012 (а.с.17) та серії [NUMBER] виданого повторно 08.06.2024 (а.с.82). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.06.2022, вбачається, що позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 15.10.2020, вбачається, що позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.20). Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.03.2018, вбачається, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] , 03.03.2018 було зареєстровано шлюб. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.21). Із супровідного листа №7340 від 18.07.2025 та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП №70077115, вбачається, що з позивача на користь [PERSON] стягуються аліменти (а.с.21-25). Із наданих позивачем чеків від 07.08.2017 на суму 500 грн. (а.с.37), від 08.08.2017 на суму 500 грн. (а.с.37), від 16.08.2017 на суму 1000 грн. (а.с.41), від 16.09.2017 на суму 1000 грн. (а.с.37), від 16.12.2017 на суму 1000 грн. (а.с.37), вбачається, що описом зазначено «поповнення карти по номеру», рахунок одержувача зазначено «№ [NUMBER] », також в них не зазначено ні платника та відсутнє зазначення призначення платежу. Із платіжного чеку від 14.10.2017 на суму 600 грн. (а.с.33), вбачається, що отримувачем та платником зазначено [PERSON] .. Із платіжних чеків від 17.02.2018 на суму 1005,01 грн. (а.с.34), від 30.05.2018 на суму 500 грн. (а.с.34), від 18.06.2018 на суму 500 грн. (а.с.33), від 28.06.2018 на суму 500 грн. (а.с.33), від 03.07.2018 на суму 500 грн. (а.с.34), вбачається, що описом в даних чеках зазначено «поповнення карти по номеру», рахунок одержувача зазначено «№ [NUMBER] », також в них не зазначено ні платника та відсутнє зазначення призначення платежу. Із платіжних чеків від 21.05.2019 на суму 512, 42 грн. (а.с.41), від 22.10.2019 на суму 505 грн. (а.с.31), від 17.12.2019 на суму 1005 грн. (а.с.36), вбачається, що в них зазначено отримувача «Рєзнік», не зазначено платника та призначення платежу. Із платіжних чеків від 15.01.2020 на суму 1069,62 грн. (а.с.36), від 16.04.2020 на суму 1030 грн. (а.с. 31), від 15.05.2020 на суму 2000 грн. (а.с. 31), від 19.06.2020 на суму 1069,62 грн. (а.с. 36), від 18.08.2020 на суму 2000 грн. (а.с. 30), від 16.09.2020 на суму 2000 грн. (а.с. 30), від 14.02.2020 на суму 1550 грн. (а.с.32), від 17.07.2020 на суму 2000 грн. (а.с.32), від 29.11.2020 на суму 1485,53 грн. (а.с.42), від 21.10.2020 на суму 2000 грн. (а.с.42), від 30.12.2020 на суму 19995,95 грн., вбачається, що описом в даних чеках зазначено «поповнення карти по номеру», рахунок одержувача зазначено «№ [NUMBER] », одержувача зазначено [PERSON] , однак платника не зазначено. Із платіжних чеків від 20.01.2021 на суму 1995,95 грн. (а.с.40), від 15.02.2021 на суму 2000 грн. (а.с.42), від 16.11.2021 на суму 2000 грн. (а.с.40), вбачається, що описом в даних чеках зазначено «поповнення карти по номеру», отримувачем зазначено [PERSON] .. Із платіжних чеків від 21.04.2022 на суму 2000 грн. (а.с.40) та від 15.07.2022 на суму 2000 грн., вбачається, що платником даних коштів зазначено [PERSON] , отримувачем зазначено [PERSON] , призначення платежу- переказ власних коштів. Із платіжних чеків від 13.01.2023 на суму 2000 грн. (а.с.29), від 10.02.2023 на суму 3991,90 (а.с.29), від 15.03.2023 на суму 3000 грн. (а.с.39), від 10.04.2023 на суму 4000 грн. (а.с.38), від 08.05.2023 на суму 4000 грн. (а.с.29), від 13.03.2023 на суму 4000 грн. (а.с.27), вбачається, що платником даних коштів є [PERSON] , отримувачем зазначено [PERSON] , призначення платежу зазначено, як переказ власних коштів. Із платіжних чеків від 17.05.2024 на суму 4000 грн. (а.с.30), від 13.06.2024 на суму 4000 грн. (а.с.38), від 08.07.2024 на суму 4000 грн. (а.с.39), від 16.08.2024 на суму 4000 грн. (а.с.27), від 17.09.2024 на суму 4000 грн. (а.с.26), від 21.10.2024 на суму 4000 грн. (а.с.26), від 12.11.2024 на суму 4000 грн. (а.с.38), вбачається, що платником даних коштів зазначено [PERSON] , отримувача зазначено [PERSON] , призначення платежу «Аліменти». Із платіжних чеків від 08.01.2025 на суму 4000 грн (а.с. 39), від 18.02.2025 на суму 4000 гре. (а.с.26), від 06.03.2025 на суму 4000 грн. (а.с.26), від 07.04.2025 на суму 4000 грн. (а.с.26), від 13.05.2025 на суму 4000 грн. (а.с.27), від 21.07.2025 на суму 4000 грн. (а.с.40), від 20.08.2025 на суму 4000 грн. (а.с.130), 16.10.2025 на суму 4000 грн. (а.с.130), від 25.11.2025 на суму 4000 грн. (а.с.130). вбачається, що платником зазначено [PERSON] отримувачем [PERSON] , призначення платежу «Аліменти від [PERSON] ». Із платіжних чеків від 16.03.2025 на суму 4000 грн. (а.с.39), від 26.09.2025 на суму 3376,23 грн. (а.с.131) та від 26.09.2025 на суму 600 грн. (а.с.131), платником зазначено [PERSON] отримувачем [PERSON] , призначення платежу «переказ власних коштів». Також позивачем долучено до матеріалів справи чек від 14.02.2018 на суму 3198 грн. на покупку мобільних телефонів (а.с.34). Метою встановлення даного факту заявник визначив: намір звернутися з заявою про надання йому відстрочки на підставі п.3 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Та зазначив, що має бажання скористатися своїм правом на відстрочку, оскільки утримує своїх чотирьох дітей, також зазначив, що щодо утримання двох дітей спору не має, а існує спір саме про утримання двох старших дітей, оскільки відповідачка відмовляється у добровільному порядку це підтвердити. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, належать до юрисдикції цивільного суду. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд відповідних справ за правилами цивільного судочинства. Справи про встановлення факту підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства незалежно від мети звернення до суду і наявності в заявника/позивача певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень. Дана правова позиція викладена зокрема у постанові ВП ВС від 18 січня 2024 року у справі №506/17953/21. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини. В ході розгляду справи судом встановлено, що у період з 2011 року по 2017 рік позивач та відповідачка проживали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Малолітні діти проживали зі своїми батьками. З 2017 року по даний час відповідачка проживає разом зі спільними з позивачем дітьми за адресою: [ADDRESS] . У 2018 році позивач створив нову сім`ю та проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд, зазначає, що на підтвердження факту утримання ним своїх дітей позивачем суду надано лише чеки про переказ коштів, будь-яких інших підтверджуючих даних позивачем не надано. Разом з тим, позивачем не наведено жодної обставини, яка б перешкоджала батькові дітей виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та утримання своїх неповнолітніх дітей і що такі обо`язки стосовно дітей виконує виключно сам позивач [PERSON] .. Крім того, позивачем не надано жодного доказу неспроможності відповідачкою утримувати спільних дітей. Натомість відповідачкою, свідками та поясненнями неповнолітніх дітей спростовано твердження про те, що позивач спілкується з дітьми, та проводить з ними достатній час за місцем його проживання та здійснює їх належне забезпечення. Суддя зауважує, що саме по собі встановлення судом факту утримання дитини батьком не породжує для позивача юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Судя зазначає, що відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за дітьми є рівним для обох з них. Такі обставини, як проживання дітей разом з батьком, виховання та утримання не можуть кваліфікуватись як юридичні факти в розумінні статті 315 ЦПК України, оскільки пов`язані з виконанням батьками своїх обов`язків, визначених положеннями Сімейного кодексу України. Батьківський обов`язок презюмується законодавством і лише під час вирішення сімейних правовідносин він може бути спростований, тому відсутні підстави для повторення цієї правової аксіоми, шляхом встановлення факту судом, адже він нічого не з`ясовуватиме та не доповнюватиме. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Тобто саме заявник в справах окремого провадження зобов`язаний надати суду докази, за якими він просить встановити юридичний факт. Разом з цим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності чи відсутності сплати аліментів сам по собі не свідчить про повноту визначення чи перебуває особа на утриманні. Водночас, поняття утримання законодавчо не визначено і покладається на розсуд суду, за достатності доказів наданих заявником. Крім того, статтею 23 Закону України «Про мобілізацій нупідготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Визначальним фактором є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей. Також суд відзначає, що зазначена підстава, передбачена статтею 23 Закону України «Про мобілізацій нупідготовку та мобілізацію», не підтверджується шляхом визнання цього факту в судовому порядку. Така підстава має місце, коли батьківство чи материнство підтверджено відповідним свідоцтвом про народження дитини. Тобто, факт утримання трьох і більше дітей віком до 18 років не може встановлюватись будь-якими іншими обставинами, зокрема, у разі, коли дитина, батьком якої є одна особа, проживає з матір`ю та особою, яка є наразі чоловіком матері цієї дитини, а біологічний батько дитини проживає окремо та не утримує її. Зазначене вище стосується вимог заявника щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. З наданих позивачем копій чеків за період з 2017 по 2025, вбачається, що вони зокрема грошові перекази з 2017 по 2024 рік здійснювалися не напостійній основі та не мали конкретного призначення платежу як «Аліменти». Окрім цього, суд приймає доводи відповідачки, що між відповідачкою та позивачем не було домовленостей щодо добровільної сплати позивачем аліментів, а сплачені суми дружиною позивача вона розцінювала як звичайну фінансову допомогу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд оцінюючи надані позивачем докази та заслухавши пояснення сторін, свідків, та з`ясувавши думку неповнолітніх дітей, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, вважає недоведеним факт утримання позивачем своїх неповнолітніх дітей. З огляду на викладене, позовна заява є не обґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed