Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідачки на його користь 388032,27 грн, що, за твердженням позивача, є еквівалентом 9300 доларів США орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення - магазину «Господар», розташованого за адресою: [ADDRESS] від 01 травня 2020 року за період з 01 травня 2020 року по 01 липня 2025 року, а також просить стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником нежитлової будівлі приміщення магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки, на якій розташоване зазначене приміщення. 03 лютого 2016 року між ним та відповідачкою було укладено трудовий договір, за умовами якого відповідачка працювала продавчинею у належному позивачеві магазині. 19 березня 2020 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину та земельної ділянки, за яким сторони погодили намір у майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу зазначеного майна. Крім того, 01 травня 2020 року між сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого позивач передав, а відповідачка прийняла у строкове платне користування приміщення магазину «Господар» для здійснення торговельної діяльності. Відповідно до умов договору, відповідачка зобов`язалася сплачувати орендодавцеві щомісячну орендну плату у розмірі 150 доларів США, при цьому оплата комунальних послуг, податкових та інших платежів покладалася на орендарку. Орендна плата підлягала внесенню щомісячно незалежно від результатів господарської діяльності. Позивач також зазначає, що разом із передачею приміщення, відповідачці було передано промисловий товар, який знаходився у магазині. За домовленістю сторін, відповідачка, реалізовуючи цей товар, повинна була частину отриманих коштів передавати позивачеві як оплату за переданий товар, а іншу частину залишати собі як прибуток для подальшого здійснення торговельної діяльності. Крім того, з отриманого прибутку відповідачка повинна була сплачувати орендну плату за користування приміщенням магазину, а також частинами здійснювати оплату вартості приміщення магазину та земельної ділянки відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року. Позивач стверджує, що відповідачка свої зобов`язання щодо сплати орендної плати не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за 62 місяці у загальному розмірі 9300 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на дату звернення до суду становить 388032,27 грн. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідачки зазначену суму заборгованості з орендної плати. Від відповідачки [PERSON] до початку розгляду справи надійшов відзив на позов, у якому просила у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначила, що заявлені вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Вказувала, що між сторонами вже існував попередній судовий спір у справі № 572/4211/24, який виник із тих самих договірних та фактичних відносин між сторонами, і в межах якого судами досліджувалися обставини укладення сторонами попереднього договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року, договору оренди від 01 травня 2020 року, подальшого користування приміщенням магазину, припинення співпраці сторін та проведення інвентаризації у жовтні 2021 року. Відповідачка посилалася на те, що постановою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у справі № 572/4211/24 рішення суду першої інстанції було скасовано та у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, при цьому апеляційним судом, серед іншого, встановлено, що 21 квітня 2021 року договір оренди між сторонами був розірваний, а грошового зобов`язання, яке б ґрунтувалося на договорі оренди нежитлового приміщення, між нею та позивачем не виникло і не існує. Відповідачка також зазначала, що з осені 2021 року вона фактично не користувалася приміщенням магазину, а тому нарахування їй орендної плати за період після припинення користування приміщенням є безпідставним. Окремо відповідачка заявила про застосування позовної давності, вважаючи, що позивач пропустив установлений законом строк звернення до суду. У подальшому відповідачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності з підстав, викладених у поданому відзиві. Від позивача надійшла відповідь на відзив, де він заперечив проти доводів відповідачки та підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Позивач наголошував на тому, що саме відповідачка повинна довести факт сплати орендної плати, якщо стверджує, що здійснювала такі платежі, однак жодних підтверджуючих документів не надала. Також позивач вказує на відсутність акта приймання-передачі приміщення від відповідачки, що свідчить про неповернення об`єкта оренди, а тому, на його думку, орендні правовідносини продовжувалися і після жовтня 2021 року. Крім того, позивач не погодився із заявою відповідачки про застосування позовної давності, вказуючи, що орендні відносини між сторонами, на його переконання, тривають, а відтак підстав для висновку про сплив строку позовної давності немає. Також від позивача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Суд, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 78 ЦПК України обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже при вирішенні спору, суд повинен встановити обставини справи на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, та надати їм оцінку відповідно до вимог процесуального закону. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, судом установлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі приміщення магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також власником земельної ділянки за цією ж адресою. Право власності позивача підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученими до матеріалів справи (а.с. 17, 18, 19). Крім того, судом установлено, що між сторонами існували трудові правовідносини. Так, 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до якого відповідачка працювала продавчинею непродовольчих товарів у магазині, що належить позивачу (а.с. 12). Згідно з наданими матеріалами справи 26 квітня 2021 року зазначений трудовий договір було припинено за згодою сторін. Разом із тим, судом установлено, що взаємовідносини сторін не обмежувалися виключно трудовими правовідносинами, оскільки між ними існували й інші договірні правовідносини. Зокрема, 19 березня 2020 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки (а.с. 16). Згідно з умовами зазначеного договору, сторони погодили намір у майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі приміщення магазину «Господар» разом із земельною ділянкою. У попередньому договорі сторони визначили, що укладення основного договору купівлі-продажу має відбутися не пізніше 31 грудня 2022 року, а також погодили ціну об`єкта нерухомості, яка становила 55 000 доларів США. Крім того, 01 травня 2020 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення (а.с. 13-14). За умовами зазначеного договору позивач, як орендодавець, передав, а відповідачка, як орендарка, прийняла у платне користування належну позивачеві нежитлову будівлю приміщення магазину « [INFO] », розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.2 договору зазначене майно передавалося в оренду з метою використання його для провадження торговельної діяльності з правом передачі його в суборенду. Згідно з пунктом 3.1 договору орендар зобов`язувався сплачувати орендну плату у розмірі 150 доларів США на місяць. Відповідно до пункту 3.3 договору орендна плата повинна була вноситися щомісячно незалежно від результатів господарської діяльності орендаря. Факт передачі приміщення у користування підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року (а.с. 15). Отже, як установлено судом, між сторонами у різні періоди існували трудові правовідносини, попередні договірні домовленості щодо можливого відчуження спірного нерухомого майна, а також орендні правовідносини щодо використання цього майна для здійснення господарської діяльності. Таким чином, взаємовідносини сторін мали комплексний характер та були пов`язані як із використанням приміщення магазину для здійснення господарської діяльності, так і з домовленостями сторін щодо можливого подальшого відчуження цього майна. Саме із зазначених взаємопов`язаних правовідносин між сторонами виник і попередній судовий спір. Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що між сторонами вже існував судовий спір, який розглядався у цивільній справі №572/4211/24. У межах зазначеної справи [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних втрат та трьох процентів річних, при цьому предметом дослідження у тій справі були правовідносини сторін, що виникли у зв`язку з укладенням між ними попереднього договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року, договору оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року, а також подальшим користуванням приміщенням магазину та припиненням співпраці сторін (а.с. 37-44). Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року зазначений позов було частково задоволено (а.с. 45-48). Разом із тим, постановою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2025 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 56-59). Із постанови Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2025 року вбачається, що під час апеляційного розгляду було досліджено правовідносини сторін, які виникли у зв`язку з укладенням між ними попереднього договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року та договору оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року. За результатами розгляду справи апеляційний суд установив, що між сторонами існував договір оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року, який 21 квітня 2021 року був сторонами розірваний. Оцінюючи зазначені обставини, суд бере до уваги положення частини четвертої статті 82 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються повторно при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Отже встановлений постановою Рівненського апеляційного суду факт розірвання договору оренди нежитлового приміщення між сторонами 21 квітня 2021 року має преюдиційне значення для розгляду цієї справи та не підлягає повторному доказуванню. З урахуванням наведеного, суд виходить із того, що після 21 квітня 2021 року орендні правовідносини між сторонами були припинені. За таких обставин, доводи позивача про те, що орендні правовідносини між сторонами продовжувалися до 2025 року, суперечать установленим судовим рішенням обставинам та не можуть бути прийняті судом до уваги. Разом із тим, суд перевіряє доводи позивача щодо того, що орендні правовідносини між сторонами фактично продовжувалися після припинення договору. Позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив зазначає, що орендні правовідносини між сторонами не припинилися, оскільки відповідачка не повернула йому приміщення магазину за актом приймання-передачі. На думку позивача, відсутність такого акта свідчить про те, що відповідачка продовжувала користуватися приміщенням, у зв`язку з чим її обов`язок сплачувати орендну плату зберігався. Оцінюючи наведені доводи позивача, суд виходить із такого. Як уже встановлено судом, постановою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2025 року встановлено факт розірвання договору оренди нежитлового приміщення між сторонами 21 квітня 2021 року. З огляду на преюдиційність зазначеного судового рішення суд у цій справі зобов`язаний виходити з того, що після цієї дати орендні правовідносини між сторонами були припинені. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) одна сторона (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) майно у користування за плату на певний строк. Згідно зі статтею 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Водночас відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Після припинення договору найму відповідно до статті 785 ЦК України наймач зобов`язаний повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу. Разом із тим, зазначена норма не встановлює, що припинення договору найму залежить від оформлення акта приймання-передачі. Сам по собі акт приймання-передачі є лише документом, який фіксує факт повернення майна, однак його відсутність не впливає на сам факт припинення договору оренди. Таким чином, навіть за відсутності відповідного акта сам факт розірвання договору означає припинення орендних правовідносин між сторонами. Отже сам по собі цей довід позивача про відсутність акта приймання-передачі приміщення не може бути підставою для висновку про продовження орендних правовідносин після припинення договору. Разом із тим, оцінюючи доводи позивача про фактичне користування відповідачкою приміщенням після розірвання договору, суд перевіряє наявність доказів такого користування. Крім того, відповідно до статей 7681 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на цю сторону. Отже для доведення факту користування майном після припинення договору оренди позивач повинен надати належні та допустимі докази, які підтверджують фактичне використання відповідачкою спірного приміщення. Такими доказами можуть бути, зокрема, документи, що підтверджують здійснення господарської діяльності у відповідному приміщенні, договори постачання товарів або комунальних послуг, бухгалтерські документи, показання свідків, інші документи чи відомості, які свідчать про фактичне використання майна. Разом із тим, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував фактичне користування відповідачкою спірним приміщенням після квітня 2021 року. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка після припинення договору оренди: здійснювала господарську діяльність у приміщенні магазину, отримувала доходи від такої діяльності чи продовжувала користуватися майном позивача. За таких обставин, доводи позивача про продовження користування відповідачкою приміщенням після припинення договору оренди є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту користування відповідачкою приміщенням після припинення договору оренди. Вирішуючи питання щодо наявності заборгованості з орендної плати, суд виходить із такого. Як зазначено у позовній заяві, позивач вважає, що відповідачка не сплачувала орендну плату за договором оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період з 01 травня 2020 року по 01 липня 2025 року. За розрахунком позивача, загальна сума заборгованості становить 9300 доларів США, що за курсом Національного банку України, визначеним позивачем на дату звернення до суду, становить 388032,27 грн. Оцінюючи наведений позивачем розрахунок, суд виходить із такого. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а друга сторона має право вимагати виконання такого обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Разом із тим відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У спорах про стягнення грошових коштів позивач повинен довести: факт виникнення грошового зобов`язання; факт його порушення; розмір заявленої до стягнення суми. Судом установлено, що позивач фактично обґрунтовує розмір заявленої до стягнення суми виключно власним арифметичним розрахунком, який полягає у множенні розміру орендної плати (150 доларів США) на кількість місяців, в які, на його думку, відповідачка користувалася приміщенням. Разом із тим, такий розрахунок сам по собі не є належним доказом існування заборгованості. Позивач не надав суду жодних первинних бухгалтерських або розрахункових документів, які б підтверджували нарахування орендної плати, здійснення сторонами розрахунків за договором оренди або наявність заборгованості за відповідні періоди. При цьому заявлені позовні вимоги охоплюють як період дії договору оренди (з 01 травня 2020 року до 21 квітня 2021 року), так і період після його припинення. Сам факт укладення договору оренди та встановлення у ньому обов`язку сплачувати орендну плату судом враховано та не заперечується. Разом із тим, для задоволення вимог про стягнення заборгованості позивач повинен довести не лише існування договору, а й факт порушення грошового зобов`язання та розмір заявленої до стягнення заборгованості. Однак ні щодо періоду дії договору, ні щодо періоду після його припинення позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачка не виконувала обов`язок зі сплати орендної плати та що за нею утворилася заявлена позивачем заборгованість. Крім того, як уже встановлено судом, факт користування відповідачкою приміщенням після квітня 2021 року не підтверджений належними доказами, а тому вимоги позивача в цій частині також є необґрунтованими. За таких обставин, поданий позивачем розрахунок не може бути покладений судом в основу рішення. Отже суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт виникнення заборгованості з орендної плати, період її виникнення та її розмір. Крім того, суд перевіряє доводи позивача щодо розподілу обов`язку доказування між сторонами. У відповіді на відзив позивач зазначив, що саме відповідачка повинна довести факт сплати орендної плати, якщо вона стверджує, що здійснювала такі платежі. Суд не може погодитися з таким доводом. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У спорах про стягнення грошових коштів саме позивач повинен довести: факт виникнення грошового зобов`язання; факт його порушення; розмір заявленої до стягнення суми. Лише після доведення цих обставин на відповідача може покладатися обов`язок доводити належне виконання зобов`язання. Разом із тим, у цій справі позивач не довів самого факту виникнення заборгованості. За таких обставин, покладення на відповідачку обов`язку доводити факт сплати орендної плати фактично означало б перекладення на неї обов`язку доказування обставин, на які посилається позивач. Разом із тим, суд перевіряє доводи сторін щодо дотримання строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. У спорах, що виникають з договору оренди, зобов`язання зі сплати орендної плати має періодичний характер, а тому позовна давність застосовується окремо до кожного простроченого платежу. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути орендну плату за період з 01 травня 2020 року по 01 липня 2025 року. Разом із тим судом установлено, що договір оренди між сторонами було розірвано 21 квітня 2021 року. Таким чином, навіть у разі доведення факту існування заборгованості вимоги позивача щодо стягнення орендної плати за період, що передував трирічному строку до моменту звернення до суду, підлягали б оцінці з урахуванням правил позовної давності. Водночас, як установлено судом, позивач не довів належними та допустимими доказами ні факту користування відповідачкою спірним приміщенням після припинення договору оренди, ні факту порушення відповідачкою грошового зобов`язання зі сплати орендної плати та наявності заявленої заборгованості, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими незалежно від застосування строків позовної давності. Оцінивши встановлені у справі обставини, досліджені докази та доводи сторін у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно існував договір оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року, який постановою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у цивільній справі №572/4211/24 встановлено таким, що був розірваний 21 квітня 2021 року, а отже після зазначеної дати орендні правовідносини між сторонами припинилися. Разом із тим, позивач не надав належних та допустимих доказів фактичного користування відповідачкою спірним приміщенням після припинення договору оренди, а також не довів належними доказами факт порушення відповідачкою грошового зобов`язання зі сплати орендної плати та розмір заявленої до стягнення заборгованості, оскільки поданий ним розрахунок не підтверджений первинними бухгалтерськими або розрахунковими документами і сам по собі не може свідчити про існування заборгованості. За таких обставин, у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed