Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору та стягнення коштів, який мотивував тим, що30.11.2024 року позивач звернувся до [PERSON] з приводу ремонту телевізора Samsung LE37B530P7W (несправність синій екран «немає сигналу» при підключенні цифрового телебачення), уклав договір на заміну материнської плати та сплатив задаток 500 грн. готівкою. Позивач зазначає, що договір було складено з порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (відсутні обов`язкові реквізити та фіскальний чек додаток 1). Протягом тижня після укладення договору, відповідач повідомив про наявність донорської материнської плати вартістю 3 400 грн. Наступного дня, позивач передав відповідачу телевізор Samsung LE37B530P7W разом із підставкою, пультом ДК та кабелем живлення, а також сплатив 3 500 грн. готівкою (здачі 100 грн відповідач не видав). Фіскальні чеки чи квитанції на отримані кошти видано не було. У грудні 2024 року відповідач двічі повідомляв про завершення ремонту (на початку та близько 20 грудня). Обидва рази після підключення вдома, несправність залишилась (синій екран «немає сигналу» при підключені цифрового телебачення). Телевізор залишався у відповідача для подальших спроб ремонту. З грудня 2024 року по травень 2025 року відповідач неодноразово обіцяв завершити ремонт, постійно переносив строки (понад 5 місяців), чим порушив ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» (усунення недоліків у розумний строк). На початку травня 2025 року сторони домовились про реалізацію права позивача за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктом 1.5 договору у разі неможливості усунути несправність, відповідач поверне телевізор у первісному стані та 3 500 грн. У травнілипні 2025 року відповідач затягував виконання домовленості, передбачену пунктом 1.5 договору та ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». У липні 2025 року виставив ультимативні умови: або забрати телевізор у поточному стані з новою (неефективною) платою, або отримати лише 2 500 грн., без відновлення первісного стану. 04.08.2025 року після отримання відповіді від Держпродспоживслужби позивач зателефонував відповідачу. У подальшій переписці Viber того ж періоду, відповідач продовжив ухилятися від виконання зобов`язань, пропонував залишити телевізор «як є» та повернути лише частину коштів, а 06.08.2025 року надіслав фото телевізора Samsung LE37B530P7W, що перебуває в сервісі. 30.10.2025 року позивач направив відповідачу письмову претензію з вимогою повернути телевізор у первісному стані та 3 500 грн. Того ж дня, відповідач ухилився від отримання відправлення та у переписці Viber прямо відмовився виконувати вимоги претензії, назвавши їх «фантастичними претензіями», посилався на пункт 1.25 договору про право виконавця на реалізацію техніки та розбирання на запчастини, а також самостійно визнав неможливість ремонту, написавши, що у випадку позивача, телевізор піде «в мусор». Як зазначає позивач, станом на дату подання позову, відповідач телевізор позивачу не повернув, 3 500 грн. не відшкодував, претензію відповідач проігнорував, ухиляється від надання інформації про стан телевізора, спілкування припинив. Телевізор Samsung LE37B530P7W досі незаконно утримується відповідачем понад 11 місяців, тому позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просив: розірвати договір та зобов`язати відповідача повернути позивачу телевізор Samsung LE37B530P7W у первісному стані разом із підставкою, пультом ДК та кабелем живлення. Стягнути з [PERSON] на його користь: 4 000 (чотири тисячі) гривень сплачені відповідачу кошти (3 500 грн. за материнську плату та 500 грн. за виконання робіт); 4 000 (чотири тисячі) гривень штраф у розмірі 100 % вартості послуги за порушення умов договору про надання послуги (п.11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»). Стягнути з відповідача на його користь: шкоду, заподіяну неможливістю користуватися майном понад 11 місяців; моральну шкоду, розмір якої просив визначити на розсуд суду, з урахуванням: тривалого (понад 11 місяців) незаконного утримання телевізора; неодноразового введення в оману щодо строків та можливості ремонту; ігнорування законної претензії та ухилення від її отримання. Крім того, просив стягнути із відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 25.11.2025 позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 22.12.2025 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 06.01.2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. 09.02.2026 року на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, у якій він просив: стягнути з відповідача на його корист моральну шкоду в розмірі 12 000 грн. та зобов`язати відповідача повернути позивачу телевізор Samsung LE37B530P7W у первісному стані разом із підставкою, пультом ДК та кабелем живлення, а у разі неможливості повернення майна в натурі (внаслідок його втрати, знищення, утилізації, реалізації або іншого вибуття) стягнути з відповідача його ринкову вартість на день фактичного виконання рішення. У судовому засідання позивач [PERSON] заявлені вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримав частково. Заявлені вимоги в частині зобов`язання відповідача у разі неможливості повернення майна в натурі (внаслідок його втрати, знищення, утилізації, реалізації або іншого вибуття) стягнути з відповідача його ринкову вартість на день фактичного виконання рішення, просив суд не розглядати, решту позовних вимог підтримав за обставин, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Не заперечив проти ухвалення судом заочного рішення. Додатково пояснив, що телевізор він забрав після ремонту, однак встановивши його вдома виявив несправності, які відповідачем не були усунуті, тому знову зателефонував до відповідача та віддав телевізор в ремонт. Підтвердити даний факт документально, він не може, оскільки жодних додаткових договорів із відповідачем не було укладено. Жодних чеків чи накладних йому ніхто не видавав. Із умовами договору ознайлмився перед зверненням до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи завчасно повідомлявся шляхом направлення судових повісток та через оголошення на офіційному сайті Судової влади. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності не надавав. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Так, судом установлено, що 30.11.2024 року між сторонами було укладено договір на заміну материнської плати. Договір є чинним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору. За частиною 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. В порядку статті 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За рішенням суду договір може розірвано на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Окрім того, відповідно до статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов : 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Жодні із визначених обставин позивачем підставою позову не визначені, відповідні докази не надані. Посилання позивача на умови спірного договору (пункт 1.25) як несправедливі, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві є підставою для визнання такого договору недійсним (ВСУ від 8.06.2016 року у справі № 6-330цс16) із доведенням суду таких обставин. Такі позовні вимоги позивачем не заявлялись. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Що стосується заявлених вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. На думку суду, у справі не встановлено обставин, з якими Закон пов`язує право споживача на моральну шкоди. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про відсутність доказів завдання відповідачем шкоди позивачу у визначеному позивачем розмірі з підстав неналежного виконання відповідачем договору та відсутні будь-які докази наявності вини відповідача у завданні позивачу такої шкоди, що свідчить про відсутність зобов`язання відповідача щодо її відшкодування. Разом з тим, враховуючи відсутність порушень прав позивача з боку відповідача, у суду відсутні підстави для застосування наслідків ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, що оцінена позивачем в розмірі 12 000,00 грн. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини заявлені вимоги, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту завдання такої шкоди діями саме відповідача. Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, не доведено обставини на які він посилається, підстави для задоволення заявлених вимог - відсутні. Так як позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, витрати понесені із розглядом справи слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed