Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Представник позивачів - адвокат Перемот О.Г., 03 жовтня 2025 року подала до суду дану позовну заяву, в якій позивачі просять визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири [ADDRESS] , укладений 02 серпня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Та визнати право спільної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частку вказаної квартири. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у 2000 році квартира за [ADDRESS] була приватизована у рівних долях позивачами [PERSON] , [PERSON] та їх дочкою [PERSON] , яка є відповідачем у справі, що підтверджуємо копією свідоцтва про право приватної власності на квартиру за № [NUMBER] , виданого Знам?янською міською радою 11 липня 2000 року на підставі розпорядження органу приватизації міської ради №94 р від 05 липня 2000 року. Квартира має загальну площу 71,7 кв.м та складається з трьох кімнат жилою площею 42,6 кв. м, у тому числі 1-а кімната - 15,7 кв.м, 2-а кімната - 12,2 кв.м, 3-я кімната - 14,7 кв.м, кухні площею 10,9 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м, коридору 12,6 кв.м та балкону площею 2,0 кв.м, що підтверджую копією технічного паспорту. Від моменту приватизації і до початку 2016 року сторони фактично проживали та були зареєстровані у вказаній квартирі однією родиною, допоки відповідач не поїхала працювати до Москви, де 19 листопада 2016 року уклала шлюб з громадянином Російської Федерації, [PERSON] . В тому ж 2016 році остання приїздила додому та у зв?язку з переміною прізвища 13 грудня 2016 року отримала новий паспорт громадянина України серії [NUMBER] і продовжувала бути зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] ?янка. У 2019 році, знову приїхавши додому, відповідач повідомила позивачів про відсутність намірів повертатися до Україні на постійне місце проживання, та що їй потрібні кошти, узв`язку з чим запропонувала останнім придбати 1/3 частку квартири, належну їй на праві приватної власності. Крім [PERSON] у позивачів, ще є менша віком донька [PERSON] , тому на цю пропозицію вони погодилися, зваживши, що це буде справедливо по відношенню до їх дітей. З власних спільних коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] сплатили [PERSON] обумовлену суму в розмірі 5000 доларів США, яка була визначена нею на власний розсуд, про що вона 02 серпня 2019 року власноруч написала розписку, що підтверджує факт купівлі-продажу, при цьому зобов?язалася нотаріально оформити перехід права власності до 01 вересня 2020 року. Нотаріально оформити договір купівлі-продажу одразу не вбачалося можливим, оскільки це потребувало тривалої підготовки документів, зокрема, виготовлення технічного паспорта та оцінки, а відповідач на той час вже мала квитки у зворотному напрямку за місцем свого постійного проживання, звідки мала летіти на відпочинок. Однак, в обумовлений у розписці сток [PERSON] до України не приїхала через особисті обставини (невдовзі завагітніла і в грудні 2020 року народила дитину), а згодом через вторгнення російської федерації на територію України це взагалі стало для неї неможливим. До того ж, у 2020 році вона отримала громадянство Російської Федерації і наміру відвідувати Україну більше не має, її чоловік - громадянин Російської Федерації не дозволяє їй, з її слів, навідувати Україну. Тобто, юридично передання права власності на 1/3 частку квартири від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , не відбулося, що не дозволяє останнім розпоряджатися цим майном на власний розсуд. Власник 1/3 частки квартири продавець [PERSON] тривалий час під різними приводами ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу її частки квартири. Таким чином, до сьогоднішнього дня зобов?язання по передачі позивачам у встановленій законом формі права власності на 1/3 частку квартири за [ADDRESS] відповідачем не виконано, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу до часу подання позову до суду не укладений. Квартира вимагає постійного догляду і грошових вкладень по підтриманню її в належному стані, які вони, як власники, повинні нести. До того ж, вони мають ще одну доньку, [PERSON] , [INFO] , яка в майбутньому може мати труднощі в оформленні своїх спадкових прав щодо зазначеного нерухомого майна. Зазначені обставини стали підставою для подання даного позову до суду. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, при цьому від представника позивача до суду надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за їх відсутності, підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов, зустрічний позов, до суду не подала, будь-які клопотання, заяви чи докази по суті спору, від неї також не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності на квартиру № [NUMBER] від 11 липня 2000 року, виданого Знам`янською міською радою на підставі розпорядження органу приватизації міської ради №94 р від 05 липня 2000 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано у приватну власність квартиру під [ADDRESS] . Право приватної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване Державним малим підприємством «Бюро технічної інвентарізації» 11 липня 2000 року в реєстровій книзі №6 за реєстровим №1622. На квартиру під [ADDRESS] , яка знаходиться у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у 2000 році виготовчлено технічний паспорт. Як свідчить свідоцтво про народження, [PERSON] доводиться [PERSON] , [PERSON] дочкою. У зв`язу з укладенням шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » та 13 грудня 2016 року отримала новий паспорт громадянина України серія [NUMBER] . 02 серпня 2019 року [PERSON] написала розписку, про те, що отримала від своїх батьків [PERSON] , [PERSON] грошову суму в розмірі 5000 доларів США за продаж нею їм 1/3 частки приватизованої квартири [ADDRESS] . Ціна її частки квартири визначена нею самостійно, розпискою підтверджено факт отримання нею грошей, зобов`язується до 01 вересня 2020 року нотаріально оформити перехід парва власності (укласти договір купівлі-продажу). Оригінал вказаної розписки позивачами надано суду та приєднано до матеріалів справи (а.с. 74). Як свідчать інші матеріали справи [PERSON] 29 жовтня 2020 року отримала паспорт громадянина Російської Федерації, та зареєструвала в РФ своє місце проживання за адресою: « [ADDRESS] ». Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відповідач 24 липня 2019 року перетнула кордон та здійснила в`їзд на територію України, 13 серпня 2019 року вона виїхала за межі території України та більше в Україну не поверталася. За адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення сесії Знам`янської міської ради №195 від 22 квітня 2016 року вулицю Фрунзе в місті Знам`янка перейменовано на вудицю Віктора Голого. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплати за нього певну грошову суму. На підставі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору купівлі-продажу є найменування майна, що продається, та його ціна. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 06 вересня 2017 року в цивільній справі № 6-1288цс17, відповідно до якої однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року №665/2266/16-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі №909/68/18 суд висловив таку позицію: при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати: 1) чому правочин не був нотаріально посвідчений, 2) чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення 3) та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що ухилення може виражатися як у бездіяльності, так і в активній протидії посвідченню договору. Якщо матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена, то за таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дійсним. Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року в справі № 142/119/20 зазначив, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина друга статті 220 ЦК України). Із урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин. Рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. При цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається в силу прямої вказівки в частині другій статті 220 ЦК України. Пунктом 9 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомостію. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що фактично між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , де сторони досягли всіх істотних умов і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, шляхом прийняття виконання, а саме продавець (відповідач) отримала грошові кошти за продаж майна, а покупці (позивачі) в свою чергу, повністю розрахувалися з продавцем та прийняли нерухоме майно, але нотаріальне посвідчення договору не відбулось у зв`язку ухиленням продавця від нотаріального посвідчення договору, оскільки вона невдовзі після укладення договору виїхала за межі України на територію Російської Федерації, де постійно проживає та має там громадянство і більше в Україну не поверталася. При цьому у власноруч написаній розписці зобов`язалася до до 01 вересня 2020 року нотаріально оформити перехід права власності її частки квартири, однак цього не зробила. Таким чином, на даний момент можливість нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу відсутня, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Понесені позивачами судові витрати за їх клопотанням, суд відносить на їх рахунок.

Outcome: approved