Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

представник позивачки [PERSON] адвокат Пащук А. І. звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить суд скасувати арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, а саме з квартири за адресою: [ADDRESS] , який був накладений в межах виконавчого провадження ВП № 30711496 постановою про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2012 року старшим державним виконавцем Барилко Л.В. Залізничного ВДВС ЛМУЮ та виключити записи про арешт квартири за адресою : [ADDRESS] із єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер запису про обтяження: 12083001. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2011 року у справі № 2а-11258/10/1370 задоволено позов Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова та вирішено стягнути з [PERSON] на користь місцевого бюджету Залізничного району м. Львова податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у розмірі 289 170,00 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 04.07.2011 року. На виконання вказаного рішення 17.01.2012 року було відкрито виконавче провадження № 30711496, у межах якого накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачки зазначає, що вказана квартира не належить боржнику [PERSON] , а є комунальною власністю територіальної громади м. Львова, у зв`язку з чим арешт було накладено на майно, яке не є власністю боржника. Крім того зазначає, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.07.2014 року у справі № 2а-2506/12/1370 задоволено позов [PERSON] та визнано протиправною і скасовано державну реєстрацію транспортних засобів, за першу реєстрацію яких постановою суду від 04.04.2011 року було стягнуто відповідний податок. Також представник позивачки зазначає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив 04.07.2012 року, а ухвала про його поновлення судом не постановлялася. Відповідно до отриманих відповідей, виконавче провадження знищене, а за інформацією податкового органу заборгованість боржника є безнадійною. Представник вказує, що позивачка не є стороною виконавчого провадження, однак через наявність арешту не може реалізувати свої права щодо користування квартирою, законним користувачем якої вона є. З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі та скасувати арешт, накладений у межах виконавчого провадження № 30711496, з квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.01.2026 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 03 лютого 2026 року від представника відповідача Підгайного О. І. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що предметом судового розгляду у даній справі є припинення обтяження майна, а саме арешту нерухомого майна, зареєстрованого Залізничним відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження. Відповідач зазначає, що Головне управління ДПС у Львівській області не є стягувачем у межах відповідного виконавчого провадження, оскільки таке було завершене у 2012 році. Зокрема, 25.12.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, а отже, на думку відповідача, у такому випадку припинення арешту нерухомого майна мало бути здійснене органом державної виконавчої служби. З огляду на викладене, відповідач вважає, що у позовній заяві не наведено порушень, віднесених до компетенції Головного управління ДПС у Львівській області, а тому просить виключити його з числа відповідачів у справі як неналежного відповідача та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 20 лютого 2026 року на адресу суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівської міської ради Феник Л. М. через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у якій остання позовні вимоги підтримала. 02 березня 2026 року представник позивачки адвокат Пащук А. І. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Крім цього, 02 березня 2026 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] також надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій останній позовні вимоги підтримав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, представника не забезпечили, пояснень до суду не подали. Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Враховуючи неявку учасників, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є у відкритому доступі. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2021 року у справі № 910/3191/20, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13. Із даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2011 року у справі № 2а-11258/10/1370 позов Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова про стягнення з [PERSON] податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в розмірі 289170,00 грн. задоволено. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.01.2012 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Барилко Л. В. на підставі виконавчого листа від 05.11.2011 року № 2А-11258 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30711496 /а.с. 20-21/. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 10.11.2025 року № 451326459 зареєстровано обтяження арешт майна нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 12083001) згідно постанови державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів ЛМУЮ у Львівській області Барилко Л. В. за виконавчим провадженням № 30711496 від 17.01.2012 року /а.с. 22/. Дана обставина також підтверджується листом Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» Львівської міської ради від 29.01.2025 року № 2903-вих-13023 /а.с. 23/. Згідно відповіді Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 10.12.2025 року № 119458, виконавчі провадження, які перебували на виконанні у 2012 році, у тому числі № 30711496 завершено 25.12.2012 року, відомості по такому відсутні у зв`язку із закінченням терміну зберігання завершеного виконавчого провадження /а.с. 26/. З листа Головного управління ДПС у Львівській області від 26.11.2025 №12762/5/13-01-13-03 встановлено, що згідно з даними інформаційної системи податкового органу та інформацією про наявність/відсутність заборгованості з ЄСВ/податкового боргу у платника [PERSON] станом на 25.11.2025 року заборгованість за платежами, контроль за справлянням яких покладено на податкові органи, відсутня. Також у листі зазначено, що відповідно до даних інформаційно-комунікаційної системи «Податковий блок», з огляду на строк давності створення інформації засобами АІС «Облік податків і платежів», ГУ ДПС у Львівській області повідомило про неможливість використання даних АІС «Облік податків і платежів» районних органів податкової служби, які велися до 2013 року, з огляду на застарілі технології ведення таких систем (формати і структури представлення, архітектура, кодування, мова програмування) та можливу некоректність і недостовірність даних. Із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2169297 від 23.12.2025 року вбачається, що позивачка [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 29/. Крім цього, відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 14.11.2025 року № 2025/016963397, [PERSON] , [INFO] також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 16/. Відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 13.11.2023 року № 662 [PERSON] визнано наймачем та укладено договір найму квартири [ADDRESS] /а.с. 51/. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Дана позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року у справі № 757/48626/24. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Частинами 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З аналізу норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. Із вказаних норм права вбачається те, що державний виконавець мав при закінченні виконавчого провадження щодо боржника зняти накладений ним арешт на нерухоме майно. Як встановлено судом, матеріали виконавчих проваджень відсутні, виконавчі провадження завершені, доказів протилежного не надано стороною відповідача, проте державним виконавцем при завершенні виконавчих проваджень чинність арешту не скасовано. Позивачка [PERSON] наразі не є стороною виконавчого провадження, оскільки відомості про їх наявність не можливо встановити. Проте, арешт зі спірного нерухомого майна не знято, хоча підстави для застосування вказаного обтяження наразі відпали, оскільки виконавчі провадження, які слугували підставою для накладення арешту, фактично завершено, а доказів протилежного в ході судового розгляду не здобуто. Крім цього, знищення матеріалів виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання не може обмежувати права на володіння нерухомим майном. І такі права в цій конкретній ситуації підлягають захисту в межах позовного провадження. Позиція представника відповідача Підгайного О. І. про те, що Головного управління ДПС у Львівській області не є належним відповідачем у справі і на цій підставі позов не підлягає задоволенню не недоведена належними та достатніми доказами з огляду на наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказане зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16ц. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19ц). Належними відповідачами у справах за позовом про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, котрій передано майно, якщо воно було реалізоване. Відповідно до роз`яснень ВССУ в постанові № 5 від 30.06.2016 року «Про практику розгляду справ про звільнення майна з під арешту» відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна». Суд звертає увагу на те, що позов до Львівського окружного адміністративного суду було подано Державною податковою інспекцією у Залізничному районі м. Львова і саме з метою виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості в місцевий бюджет в сумі 289 170,00 грн. (на користь ДПС) на підставі виконавчого листа від 05.11.2011 року № 2а-11258 було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Отже, орган ДПС у Львівській області є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, і саме ця особа має бути відповідачем у справі. На час звернення до суду з позовною заявою позивачка має намір оформити право власності на квартиру у встановленому законом порядку, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження необхідності існування на даний час арешту майна, вказаного в позовній заяві. У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 у справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5467св22) зазначено, що «наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном». Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі досліджених доказів у справі, які оцінено за вимогами допустимості, належності, достатності та взаємного зв`язку, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі. Саме такий спосіб захисту відповідає положенню ст. 16 ЦК України, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved