Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

У вересні 2025 року до суду надійшла позовна заява Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 20.10.2025 року прийнято відкрито провадження по цивільній справі №554/13575/25 в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.12.2025 року суд вирішив витребувати у Полтавської міської ради копії рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів від 25.04.1979 №221 щодо надання житловому приміщенню (будинку) за адресою: [ADDRESS] статусу службового та рішення восьмої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 29.11.2016 «Про прийняття у комунальну власність міста Полтави житлового будинку по [ADDRESS] .». Заяву представника відповідачів адвоката Панченко Олени Олександрівни про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву у цивільній справі №554/13575/25- задовольнив та поновив відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 27.01.2026 року закрити підготовче провадження у справі за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення. В поданому позові Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області просить суд виселити громадян [PERSON] , 1958 року народження, та [PERSON] , 1952 року народження з квартири [ADDRESS] загальною площею 47,1 кв.м., житлова площа 27,4 кв.м., без надання іншого приміщення. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] загальною площею 47,1 кв.м., житлова площа 27,4 кв.м. закріплена за Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області та рахується на позабалансовому обліку. Рішенням тридцять першої cecii Полтавської міської ради восьмого скликання від 19 травня 2023 року «Про перейменування вулиць, провулків, бульварів, площі та скверу у населених пунктах Полтавської міської територіальної громади» перейменовано [ADDRESS] . Згідно Реєстру житлових приміщень Головного управління: винаймачем квартири N°1 являється [PERSON] , 1958 р.н. (Відповідач 1); спільно з нею проживали [PERSON] , 1932 р.н. (па теперішній час колишній чоловік) (Відповідач 2) та син [PERSON] , 1981 р.н.; винаймач та члени сім`ї (в тім числі i колишні) не працюють в органах ДСНС. Пожежне депо та багатоповерховий житловий будинок по [ADDRESS] перебував на балансі Відділу пожежної охорони при УBC Полтавського облвиконкому. У 2000 році, після утворення Загону технічної служби ДПО м.Полтави, який розміщався в пожежному депо та частково в багатоповерховому житловому будинку по [ADDRESS] , зазначені пожежне депо та багатоповерховий житловий будинок було передано на його баланс. Правонаступником Загону технічної служби являється AP3 CП ГУ ДСНС України у Полтавській області. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 19.07.2017 №140 Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, весь будинок був переданий на баланс Полтавської міської ради. Відбулось розділення адреси [ADDRESS] , де знаходились пожежне депо та багатоповерховий житловий будинок, після чого багатоповерховий житловий будинок отримав адресу: [ADDRESS] , пожежне депо отримало адресу: [ADDRESS] . Окремим дорученням ГУ ДСНС України у Полтавській області № 61-01- 2197/61-08 від 19.03.2025 Про проведення перевірки службового житла Аварійно-рятувальному загону доручено комісійно провести обстеження наявних жилих приміщень відомчого житлового фонду на виявлення фактів недотримання умов договорів найму жилих приміщень, правил користування ними, визначених в Положенні про порядок надання службових жилих приміщень, затвердженого постановою Руди Міністрів УPCP від 04.02.1988 №31. Комісією, яка була утворена наказом Аварійно-рятувального загону №HC-161/61-24 від 24.03.2025 Про утворення комісії для обстеження службового житла 26.03.2025 проведена перевірка фактів недотримання наймачами службової квартири N. [ADDRESS] договірних умов, умов проживання, наявності заборгованостей за комунальні послуги та інших порушень, визначених Житловим кодексом України. Комісією встановлено та заактовано факт відсутності та непроживання наймача та членів родини. 26.03.2025 під час телефонної розмови [PERSON] пояснив, що в квартирі на даний час ніхто не проживає, він з`являється раз на місяць, щоб забрати квитанції на оплату комунальних послуг, квартира перебуває в стадії завершення ремонту, заборгованість за комунальні послуги відсутня. Ним на підтвердження спіл було надіслано фотографії чеків про оплату комунальних платежів. Крім того ним було надіслано фотографію ордера N-485, виданого 08.05.1979 Відділу пожежної охорони УBC. 26.03.2025 AP3 CП ГУ ДСНС України у Полтавській області листом за вихідним №61-24-01.18-589/61-24.05 звернулось до KП ЖЕО №2 з проханням надати інформацію про зареєстрованих мешканців за адресою [ADDRESS] та про заборгованість комунальних платежів. У відповіді від 28.03.2025 за вихідним N-649/2025 KП ЖЕО У°2 повідомило, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована 1 особа, заборгованість за послуги з утримання будинків i споруд та прибудинкових територій відсутня. В подальшому 28.04.2025 представником позивача [PERSON] в присутності свідків, мешканців будинку N. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено факт непроживання в квартирі [ADDRESS] громадянки [PERSON] , 1958 р.н. з 2017 року по теперішній час. Відповідно до наданої інформації з Державного peєстpy речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 442216785 від 04.09.2025) [PERSON] (PHOKПП: [NUMBER] ) з 26.05.2008 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру забором відчуження об`єктів нерухомого майна щодо cy6єкта (номер інформаційної довідки 442221291 від 04.09.2025) щодо [PERSON] (РНОКПГІ: [NUMBER] ) відомості відсутні. Відповідно до інформаційної довідки 419533520 від 25.03.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна (Щодо багатоквартирного будинку) щодо відомостей з Державного реєстру речових прав квартири за номерами 2,3,4,5,6,8,10,11,12,13,14,15,15 на правах власності належать мешканцям. Згідно відомостей про речове право (22154296) власником будинку с Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, код СДРПОУ: 24388285, країна реєстрації: Україна. Квартири [ADDRESS] , 7, [ADDRESS] у Державному реєстрі відсутні, оскільки не були приватизовані та рахуються службовими. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно про об`ект нерухомого майна (Реєстраційний номер майна: 29279222) нежитлові будівлі (пожежне депо) за адресою: [ADDRESS] належить Державі в особі Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (правонаступник ДСНС України) в оперативному управлінні Аварійно-рятувального затну спеціального призначення Головного управління MHC в Полтавській області (правонаступник AP3 CП ГУ ДСНС України у Полтавській області). Відповідачі позовні вимоги не визнали з підстав того, що Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області є неналежним позивачем у справі, оскільки до матеріалів справи позивач надає в якості доказів Акт приймання передачі основних засобів затверджений начальником АРЗ СП ГУ ДСНС України у Полтавській області Кириленко Р.П. 31.07.2017 року, з якого вбачається, що позивач передав 4 поверховий житловий будинок 16 квартирний на баланс КП ЖЕО № 2 по [ADDRESS] . 12.07.2017 року 4 поверховий житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Полтавської міської ради № 59 від 05.04.2017 року був переданий в комунальну власність, що підтверджується Актом приймання - передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність. Отже, станом на дату подання позову до суду, позивач не є ні балансоутримувачем, ні власником зазначеного 4 поверхового 16 квартирного житлового будинку по [ADDRESS] та не є власником квартири кв. [ADDRESS] в зазначеному будинку, в якій фактично проживають відповідачі. Також відповідачі визнали ту обставину, що вони на дату подання позову не працюють в органах ДСНС. В той же час [PERSON] , [INFO] після закінчення у 1975 році Харківського пожежного технічного училища МВС СРСР був направлений у розпорядження УМВС у Полтавській області. 01.08.1975 року розпочав проходження служби в органах внутрішніх справ України, де проходив службу безперервно протягом 25 років 09 місяців та 14 днів, тобто до 15.07.1998 року. Є ветераном органів внутрішніх справ (копія посвідчення надається). З 1975 року по 1994 рік працював в Управлінні пожежної охорони, а з 1994 по 1998 рік в УБОЗ УВС. [PERSON] звільнився з органів внутрішніх справ 15.07.1998 року за ст. 64 п а (за віком у запас), вислуга років 27 років 03 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні 29 років 18 місяців. Квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів № 221 від 25.04.1979 року, наказу адміністрації відділу пожежної безпеки та ордеру № 485 від 08.05.1979 року. А тому, вважають, що в даному випадку підлягає до застосування стаття 125 ЖК України яка передбачає, що особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, не можуть бути виселені з без надання іншого житла. Представник позивача [PERSON] направила до суду заяву про розгляд без участі, позовні вимоги підтримала та прохала його задовольнити. Представник відповідача -Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області направив до суду заяву про розгляд без участі. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спірні правовідносини регулюються нормами житлового законодавства. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства", заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві". Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43). Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Згідно з частиною 1 статті 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема: - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників. За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини, заява № 7205/02, § 60 - 63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див. рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" (заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зробила такий висновок: «Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд першої інстанції висловився, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63)». Предметом позову у даній справі є вимога про висeлення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] після закінчення у 1975 році Харківського пожежного технічного училища МВС СРСР був направлений у розпорядження УМВС у Полтавській області. 01.08.1975 року розпочав проходження служби в органах внутрішніх справ України, де проходив службу безперервно протягом 25 років 09 місяців та 14 днів, тобто до 15.07.1998 року. Є ветераном органів внутрішніх справ (копія посвідчення надається). З 1975 року по 1994 рік працював в Управлінні пожежної охорони, а з 1994 по 1998 рік в УБОЗ УВС. [PERSON] звільнився з органів внутрішніх справ 15.07.1998 року за ст. 64 п а (за віком у запас), вислуга років 27 років 03 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні 29 років 18 місяців. Квартири [ADDRESS] на підставі рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів №221 від 25.04.1979 року були закріплені як службові та заселені згідно наказу Відділу пожежної безпеки Управління внутрішніх справ. Квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів № 221 від 25.04.1979 року, наказу адміністрації відділу пожежної безпеки та ордеру № 485 від 08.05.1979 року. В квартиру [ADDRESS] заселилися [PERSON] та його дружина [PERSON] . З 26.09.1981 року в квартирі також проживав ї спільний син, який помер [INFO] . 24.08.1990 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, проте подружжя залишилося проживати в спірній квартирі. 13.05.2002 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] на момент розгляду справі в суді є зареєстрованими та проживають за адресою: [ADDRESS] . А тому наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] , як особа на ім`я якої було виписано та видано Виконавчим комітетом Октябрської ради народних депутатів міста Полтави 08.05.1979 року ордер № 458, сім`я якого складалася з двох чоловік, він та його, на той час дружина, [PERSON] . Житловий будинок по [ADDRESS] було прийнято в комунальну власність територіальної громади міста Полтави відповідно до рішення 8 сесії Полтавської міської ради 7 скликання Про прийняття в комунальну власність міста Полтави житлового будинку по [ADDRESS] від 29.11.2016 року від Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області. Всі квартири на час передачі були заселені власниками. Вказаним рішенням КП ЖЕО № 2 було наділене функціями балансоутримувача стосовно житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 19.07.2017 №140 Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, весь будинок за адресою: [ADDRESS] був переданий на баланс Полтавської міської ради. Відбулось розділення адреси [ADDRESS] , де знаходились пожежне депо та багатоповерховий житловий будинок, після чого багатоповерховий житловий будинок отримав адресу: [ADDRESS] , пожежне депо отримало адресу: [ADDRESS] . Рішенням позачергової 29 сесії Полтавської міської ради 7 скликання від 20.12.2019 року Про списання багатоквартирних будинків з балансу КП ЖЕО № 2 будинок [ADDRESS] був списаний з балансу КП ЖЕО № 2 Полтавської міської ради. Рішенням тридцять першої cecii Полтавської міської ради восьмого скликання від 19 травня 2023 року «Про перейменування вулиць, провулків, бульварів, площі та скверу у населених пунктах Полтавської міської територіальної громади» перейменовано [ADDRESS] . З відповіді Управління майном комунальної власності № 01-05-01.1-10/2028-725 від 08.12.2025 року вбачається, що наразі із 16 квартир, які розташовані в житловому будинку по [ADDRESS] квартир перебувають у приватній власності на підставі здійсненої приватизації, а 3 квартири (зокрема квартира [ADDRESS] ) перебувають у комунальній власності Полтавської міської територіальної громади. Інформації щодо передачі в оперативне управління квартири [ADDRESS] в Управлінні майном комунальної власності міста відсутня, відповідні рішення Полтавською міською радою та Виконавчим комітетом Полтавської міської ради не приймалися. Ведення побудинкового обліку службових квартир чинним законодавством України не передбачено. Наданий до суду витяг з Реєстру наявності житлових приміщень (службові квартири, гуртожитки, пристосовані під житлові) (станом на 12.08.2025року) Головного управління ДСНС України у Полтавській області, судом не береться до уваги як доказ перебування кватири № 1 по [ADDRESS] в оперативному управлінні та на позабалансі саме позивача, оскільки він створений односторонньо, такий витяг зазвичай не містить підписів чи печаток, необхідних для документального підтвердження фактів, що мають юридичне значення, згідно з практикою застосування процесуального законодавства, відповідно не є належним і допустимим доказом, підтверджуючим обставини на які наголошує позивач у своєму позові, а лише відображає внутрішню інформацію установи - Головного управління ДСНС України у Полтавській області, яка залучена у справу в якості особи. Отже, позивачем з метою підтвердження перебування саме у нього в оперативному управлінні квартири [ADDRESS] та на позабалансовому обліку, а не на балансі Головного управління ДСНС України у Полтавській області, до суду не надано належних та допустимих доказів в порядку визначеному ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, розглядаючи дану справу, суд бере до уваги інформацію надану позивачем, а саме відомості з Інформацію з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та його архівної складової щодо об`єкта нерухомого майна, дата та час формування 25.03.2025 року 15:07:14, про те, що [PERSON] не має у власності іншого нерухомого майна, а також інформацію, що у відповідачів відсутня заборгованість зі сплати за комунальні послуги за спірну квартиру. Факт не проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] та його колишньої дружини [PERSON] суд також вважає, що не підтверджений об`єктивними переконливими доказами. Наданий позивачем в якості доказів - акт обстеження від 25.03.2025 року та акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.04.2025 року не підтверджують з достовірністю обставин не проживання у спірному житловому приміщенні конкретних осіб, які зареєстровані у ньому, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Так в акті обстеження від 25.03.2025 року складеному виключно за участі працівників позивача зазначається наступне: під час телефонної розмови зі слів [PERSON] та сусідів квартира перебуває на етапі завершення капітального ремонту. Провести огляд квартири не було можливості у зв`язку з відсутністю наймача та мешканців квартири. В акті про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.04.2025 року зазначається, що в квартирі [ADDRESS] громадянка [PERSON] не проживає з 2017 року. При цьому в зазначеному акті не зазначається зафіксований факт не проживання [PERSON] у вказаній квартирі. В той же час, суд критично ставиться до зазначеного акту, з огляду на те, що не можна перевірити, чи дійсно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є мешканцями даного будинку, оскільки відсутні відомості щодо їх місця реєстрації, а підписи вказаних осіб не завірені в порядку визначеному чинним законодавством. Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація від балансоутримувача зазначеного будинку та власника квартири [ADDRESS] про не проживання відповідачів в квартирі. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач ставить питання про виселення з квартири відповідачів. Посилається на те, що незаконне утримання відповідачами спірної службової квартири порушує право позивача як особи, в оперативному управлінні якої перебуває вказана квартира, так як в дану квартиру є потреба у заселенні працівників позивача. В той же час у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з метою підтвердження зазначеної інформації. Враховуючи вказане, суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] з 01.08.1975 року розпочав проходження служби в органах внутрішніх справ України, де проходив службу безперервно протягом 25 років 09 місяців та 14 днів, тобто до 15.07.1998 року. Є ветераном органів внутрішніх справ (копія посвідчення надається). З 1975 року по 1994 рік працював в Управлінні пожежної охорони, а з 1994 по 1998 рік в УБОЗ УВС. [PERSON] , заселилася в зазначену квартиру на законних підставах як член сім`ї, на той час, [PERSON] , є інвалідом 2 групи, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 114 ЖК України, завданням іншого жилого приміщення може бути виселено, у т.ч. робітників і службовців (разом з проживаючими з ними особами), що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей економіки України, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину. Відповідно до законодавства України списки таких підприємств, установ, організацій затверджуються Кабінетом Міністрів України. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Відповідні роз`яснення містяться і в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами), а саме, оскільки в силу ст.125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Натомість за наданими [PERSON] до суду доказами, зокрема копією наказу, позивач звільнився з органів внутрішніх справ 15.07.1998 року за ст. 64 п а (за віком у запас), вислуга років 27 років 03 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні 29 років 18 місяців. З огляду на вищенаведені вимоги законодавства, посилання позивача про те, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання в службовому житловому приміщенні у зв`язку з тим, що відповідачі не працюють в органах ДСНС, є неспроможними, оскільки зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення не можуть бути виселені особи, які перелічені у статті 125 ЖК УРСР. Натомість позивачем не запропоновано інше жиле приміщення для відповідачів, куди вони могли б бути переселені. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Позивач не аргументував ані легітимну мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення колишнього співробітника та його колишньої дружини без надання їм іншого житлового приміщення, ані співмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18), у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 161/19420/17 (провадження № 61-45428св18). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову повністю понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed