Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи У червні 2025 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернулася [PERSON] (далі також - позивачка), поданим в її інтересах представником [PERSON] до [PERSON] (далі також - відповідачка) про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим приміщенням - 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , та надання комплекту ключів від вхідних дверей. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивачки за первісним позовом [PERSON] зазначив, що після укладення договору дарування 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідачка за первісним позовом змінила замки у вхідних дверях та не допускає позивачку до житла. Означені обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду. 08.10.2025 до суду представницею відповідачки за первісним позовом [PERSON] подано зустрічний позов, а також ряд клопотань про витребування доказів та допит як свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 06.11.2025 прийнято до розгляду зустрічний позов з такими позовними вимогами: - визнати недійсним договір дарування 1/3 частки в праві власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 03.06.2025, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратієм Андрієм Вікторовичем, за реєстровим номером № 650; - скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратія Андрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 7924009 від 03.06.2025, про державну реєстрацію права спільної часткової власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] ; - стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одному провадженні з первісним позовом. Зустрічний позов вмотивований тим, що чоловік позивачки за первісним позовом - [PERSON] на час укладення договору дарування перебував за межами України, відтак не міг фізично підписати вказаний договір. У відзиві на зустрічний позов представник позивачки за первісним позовом [PERSON] зазначив, що договір дарування дійсно був укладений між вказаними особами відповідно до приписів ЦК України. З огляду на доводи зустрічного позову відповідачкою за первісним позовом неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, замість визнання договору неукладеним відповідачка просить визнати його недійсним. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Заяви та клопотання учасників справи Ухвалою суду від 06.11.2025 окрім прийняття до розгляду зустрічного позову, задоволені клопотання представниці відповідачки за первісним позовом про витребування доказів та допит як свідка [PERSON] . Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 21.07.2025 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судові засідання призначалися на 17.09.2025, 09.10.2025, 06.11.2025. Ухвалою суду від 06.11.2025 продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовчі судові засідання призначалися на 27.11..2025, 16.12.2025, 04.02.2026. Ухвалою суду від 04.02.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 04.03.2026. У судовому засіданні 04.03.2026 позивачка за первісним позовом позовні вимоги підтримала у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представниця відповідачки за первісним позовом у задоволенні первісного позову просила відмовити, натомість зустрічний позов задовольнити. Фактичні обставини справи Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на таке. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.12.2001 № 4-18374 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації від 26.12.2001 № 163320, підтверджено право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру в рівних частках. Згідно з договором дарування квартири від 03.06.2025, посвідченим приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Мазаратієм А.В. за реєстровим № 650, [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації права власності за обдарованою підтверджено інформаційною довідкою № 431292868 від 07.10.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09.12.2025 № 19/96989-25-вих, [PERSON] , [INFO] , 17.12.2019 в`їхав на територію України. Дані про його виїзд відсутні. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомив, що в Україну повернувся в 2019 році і з цього часу не виїздив. Наразі переховується від ТЦК. Договір дарування підписував особисто у присутності нотаріуса, який приїздив до них додому в сел. Сухий Лиман Одеського району. Після огляду копії договору дарування підтвердив автентичність свого підпису. Зі своєю матір`ю [PERSON] має складні відносини у зв`язку з поділом майна. Відтак замки остання змінила, комплект йому не передала. Показання свідка суд уважає достовірними, які узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема матеріалами реєстраційної справи, наданої на виконання ухвали суду нотаріусом Мазаратієм А.В. Відтак суд може покласти їх в основу рішення, разом з іншими доказами. Застосовані норми права Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 1-3 ст. 358 ЦК України). Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст.. 360 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Мотиви прийнятого рішення З кумулятивного аналізу приписів норм ЦК України логічно випливає, що право власності, незважаючи на вид права спільної власності, є непорушним. Будь-які перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном підлягають усуненню. Обрання належного та ефективного способу у який буде захищено право власності належить позивачеві. У цій справі позивачкою за первісним позовом було обрано спосіб захисту свого порушеного права як надання комплекту ключів від вхідних дверей квартири відповідачкою, що, на думку суду, забезпечить відновлення порушених/невизнаних прав позивачки. Щодо зустрічного позову Відповідно до приписів ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Водночас приписи ст. 204 ЦК України передбачають презумпцію правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У цій справі установлено, що договір дарування частки квартири від 03.06.2025 за реєстровим № 650, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підписаний сторонами та нотаріально посвідчений. Дефекту волі, або будь-яких іншим підстав, з якими ЦК України пов`язує недійсність або неукладеність правочину, під час розгляду справи не встановлено. Висновки суду Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). При оцінці доказів у цивільній справі суд застосовує такий стандарт доказування як «перевага більш вагомих доказів» (баланс ймовірностей), коли висновок про існування cтверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним (переконливим), аніж протилежний. Натомість, застосування у цій справі надмірного стандарту доказування буде мати ознаку свавільності судового рішення, що може призвести до порушення права на справедливий суд. Відтак, проаналізувавши заяви по суті справи та надані сторонами докази у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд доходить висновку, що позивачкою за первісним позовом доведено перед судом належними та допустимими доказами факт порушення її права володіння та користування часткою в оспорюваній квартирі, натомість відповідачкою за первісним позовом зустрічні позовні вимоги не підтверджено. Відтак первісний позов підлягає задоволенню. Натомість у задоволенні зустрічного прозову необхідно відмовити. Судові витрати За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідачки за первісним позовом на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved