Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх: [PERSON] та [PERSON] , звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання безпідставною відмови у приватизації квартири, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що відповідно до ордеру № 536 від 25.10.2019 року на право зайняття службового жилого приміщення, виданого на підставі розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №731 від 15.10.2019 року, позивач та її двоє малолітніх дітей - донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , вселилися в службову квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат жилою площею 29,0 кв.м., яка 25.03.2023 року була виключена із числа службового житла. Позивач вказує, що постійно проживає із дітьми у вказаному приміщенні, іншого житла немає. Клопотанням №1040-11/24 від 06.11.2024 Інститут рибного господарства Національної академії аграрних наук України, у віданні якого перебуває квартира [ADDRESS] , делегував органу приватизації державного житлового фонду - Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації, право на прийняття рішення з питань приватизації житла, виготовлення, оформлення та видачу свідоцтва про право власності на житло, підписання приватизаційних платіжних доручень по житловим чекам, внесення змін та уточнень до свідоцтва про право власності на житло, оформлення та видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру. Позивач зазначає, що 16.12.2024 року відповідно до п. 18 Положення № 396 подала відповідачу через центр надання адміністративних послуг (ЦНАП) заяву та пакет документів на приватизацію спірної квартири. Листом №32/61 від 26.12.2024 року відповідач за результатами розгляду заяви та пакету документів на приватизацію квартири [ADDRESS] на засіданні органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив позивачу у приватизації квартири, мотивуючи тим, що квартира перебуває у господарському віданні Інституту рибного господарства Національної академії наук України та не передана до комунальної власності територіальної громади міста Києва до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, посилаючись при цьому, зокрема на п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; не надано довідки про невикористання позивачем та донькою права на приватизацію державного житлового фонду за місцем зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] ; відсутнє свідоцтво про народження [PERSON] . Позивач вважає відмову відповідача у приватизації квартири безпідставною та такою, що грубо порушує її конституційне право на житло, в тому числі на приватизацію цього житла, а також порушує право на житло її дітей. У зв`язку із викладеним просила суд визнати неправомірною відмову Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 грудня 2024 року №32/61 як органу приватизації державного житлового фонду в безоплатній передачі у власність позивача та її малолітніх дітей в порядку приватизації квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] та її малолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] безоплатно. Зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію як орган приватизації державного житлового фонду провести за позивачем та її малолітніми дітьми приватизацію квартири [ADDRESS] безоплатно. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 19 січня 2026 року позивачем подану до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи довідки Ладанської селищної ради №1494 від 26.12.2025 року. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 26 лютого 2026 року від представника відповідача - Поліщук Л.Ф. надійшов відзив нп позовну заяву. У поданому відзиві Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація заперечила щодо заявлених [PERSON] позовних вимог, вказуючи на відсутність в діях відповідача порушень прав позивача, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Також відповідачем зазначено у відзиві, що він не є належним органом, уповноваженим на здійснення приватизації спірного житла. На сьогодні ні будинок [ADDRESS] , ні квартира №58 у цьому будинку не перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва та не передані до сфери управління Святошинської районної у м Києві державної адміністрації. 03 березня 2026 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив без повідомлення причин такої неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового слухання. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечила, причини неявки суду не повідомила. Будь-яких заяв та/або клопотань станом на день розгляду справи від третьої особи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Судом встановлено, що [PERSON] , та її двоє малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вселилися в службову квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат жилою площею 29,0 кв.м., на підставі ордеру № 536 від 25.10.2019 року на право зайняття службового жилого приміщення, виданого на підставі розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації за №731 від 15.10.2019 року. Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №300 від 24.05.2023 року квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат жилою площею 29,0 кв.м., виключено з числа службових. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 26.11.2025 року №2025/017674242, №2025/017674677, №2025/017674949 встановлено, що позивач разом із своїми дітьми з 25.10.2019 року і дотепер постійно проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Клопотанням №1040-11/24 від 06.11.2024 року Інститут рибного господарства Національної академії аграрних наук України, у віданні якого перебуває квартира [ADDRESS] , делегував органу приватизації державного житлового фонду - Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації, право на прийняття рішення з питань приватизації житла, виготовлення, оформлення та видачу свідоцтва про право власності на житло, підписання приватизаційних платіжних доручень по житловим чекам, внесення змін та уточнень до свідоцтва про право власності на житло, оформлення та видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру. 16.12.2024 року згідно з п. 18 Положення № 396 позивач подала відповідачу через центр надання адміністративних послуг заяву та пакет документів на приватизацію спірної квартири, яка зареєстрована в книзі реєстрації за №66002-009172226-616-04, а саме: заяву на приватизацію квартири; копію ордера на право зайняття службового жилого приміщення; документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; технічний паспорт на квартиру; копію постанови Прилуцького міськрайонного суду; копію витягу з ДРАЦС; копію свідоцтва про зміну імені; довідки з попереднього місця проживання; копії свідоцтв про народження щодо себе та дітей; копії карток платників податків щодо себе та дітей; копію паспорту. Листом №32/61 від 26.12.2024 року відповідач за результатами розгляду заяви на приватизацію квартири [ADDRESS] на засіданні органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив позивачу у приватизації квартири, мотивуючи тим, що квартира перебуває у господарському віданні Інституту рибного господарства Національної академії наук України та не передана до комунальної власності територіальної громади міста Києва до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, посилаючись при цьому, зокрема на п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Також зазначено, що не надано довідки про невикористання позивачкою та її донькою права на приватизацію державного житлового фонду за місцем зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та відсутнє свідоцтво про народження [PERSON] . Так, згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держва створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (ст. 345 ЦК України). Частиною 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з п. 11 ст. 8 вказаного Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з п. 1 ст. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 5 вказаного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Частинами 1, 3, 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону У ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Положеннями ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За приписами статті 58 ЖК України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Згідно з п.п. 69, 70, 72 Постанови ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (розділ IV), ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Положеннями ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно з пунктом 18 цього ж Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заявазгода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №591/6623/16-ц зазначено, що згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках, квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №509/3994/19. Як вбачається із матеріалів справи, позивач вселена у спірну квартиру на законних підставах, зареєстрована та постійно проживає у ній разом зі свої дітьми, законність їх проживання ніким не спростована та не заперечується. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, відмовляючи позивачу у приватизації квартири [ADDRESS] , посилався на те, що квартира перебуває у господарському віданні Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України. Розпорядження про передачу вказаної квартири до комунальної власності територіальної громади м. Києва до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не надходило. Відповідно до листа Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України №1040-11/24 від 06.11.2024 року, Інститут, зважаючи на об`єктивні та суб`єктивні причини, та реалізуючи свої права, передбачені Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», не планує і не має наміру звертатися до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування по питанню передачі будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі окремих квартир, які були передані Інституту в цьому будинку, до комунальної власності. Зазначений будинок в цілому Інституту ніколи не передавався, Інститут в процесі будівництва отримав лише окремі квартири. Отримані у вищевказаному будинку квартири у встановленому законодавством порядку були надані працівникам, в тому числі і позивачу. З метою реалізації прав працівників Інституту на приватизацію державного житлового фонду, враховуючи норми Житлового кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Інститут делегував органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації права на прийняття рішень з питань приватизації житла, виготовлення, оформлення та видачу свідоцтв про право власності на житло, підписання приватизаційних платіжних доручень по житловим чекам, внесення змін та уточнень до свідоцтва на право власності на житло, оформлення та видачу дублікатів свідоцтв про право власності на житловий фонд (квартири), що перебуває у віданні Інституту за умови виключення такого житла з числа службових. Делегування прав на приватизацію квартир було оформлено у вигляді клопотань і жодне клопотання до Інституту не поверталося на доопрацювання, в тому числі і щодо квартири, яка була надана позивачу. У листі зазначено, що станом на сьогодні, в процесі реалізації працівниками своїх прав на приватизацію житла в будинку адресою: [ADDRESS] , до Інституту не надходило від Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації листів з ініціативою/пропозицією щодо необхідності передачі будинку за адресою: [ADDRESS] чи окремих квартир у ньому (в тому числі і квартири №58 ) до комунальної власності територіальної громади міста Києва до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації . Оскільки Інститут делегував органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації право на прийняття рішень з питань приватизації житла, Інститут не планує і не має наміру звертатися до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування по питанню передачі будинку за адресою: [ADDRESS] , та зокрема квартири №58 , суд вважає, що відмова Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 грудня 2024 року № 32/61, як органу приватизації державного житлового фонду, в безоплатній передачі у власність позивача та її двох дітей в порядку приватизації спірної квартири є неправомірною та порушує права позивача та її дітей на набуття права власності на житло у встановленому законом порядку. Матеріалами справи підтверджується, що позивачем та її дітьми не було використано право на приватизацію, зокрема право на приватизацію державного житлового фонду за час зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , де позивач проживала разом із дочкою. Крім того судом встановлено, що позивач, звертаючись до відповідача надала пакет необхідних документів на приватизацію квартири [ADDRESS] відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Спірна квартира загальною площею 58,5 кв. м, житловою - 29,0 кв. м надана сім`ї, яка складається з трьох осіб. Тобто, перевищення загальної площі житла для приватизації немає. Також встановлено, що спірна квартира згідно з розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.05.2023 року №300 виключена з числа службових. Інститут рибного господарства Національної академії аграрних наук України делегував органу приватизації державного житлового фонду - Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації право на прийняття рішень з питань приватизації житла, виготовлення, оформлення та видачу свідоцтва про право власності на житло, підписання приватизаційних платіжних доручень по житловим чекам, внесення змін та уточнень до свідоцтва про право власності на житло, оформлення та видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. При цьому, позивач разом з дітьми постійно проживає та зареєстровані у спірній квартирі; не користувалися правом на приватизацію державного житлового фонду за попереднім місцем проживання. Відтак суд вважає, що дії відповідача порушують конституційне право позивача та її дітей на приватизацію житла. Судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації і зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать і висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 в справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19.06.2019 в справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30.09.2020 в справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), від 26.12.2024 в справі № 466/10214/21 (провадження № 61-17045св23). Зокрема у постанові Верховного Суду від 04.11.2025 року у справі №759/25356/23 (провадження №61-14355св24). За таких обставин, з урахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, а також те, що позивач вселена у спірну квартиру разом з дітьми на законних підставах, незаконність їх проживання ніхто не оспорює, має всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, тому суд вважає відмову відповідача у приватизації житла за заявою позивача неправомірною, а позов таким, що підлягає задоволенню. Щодо судових витрат по сплаті судового збору. Позивач надає суду платіжну інструкцію №1.458768521.1 від 22.12.2025 року зі змісту якої вбачається, що вона здійснила платіж у розмірі 2 906,88 грн. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 906,88 грн. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved