Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Представниця позивача Какун А.С. в інтересах позивача за допомогою засобів поштового листування звернулась до суду з зазначеним позовом (вх.№ від 27.01.2026), за змістом якого просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 102 326,21 гривень, а саме, за кредитним договором №Z62.211.74803 від 06.10.2017, яка складається з заборгованості за основною сумою боргу у сумі 29 700,74 гривень, заборгованості за відсотками у сумі 20 612,88 гривень, за комісіями у сумі 52 012,39 гривень За змістом позовної заяви 06.10.2017 між АТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z62.211.74803. Своїх зобов?язань за договором відповідач не виконав. Крім того, 17.11.2023 на підставі Договору факторингу N17112023, укладеного між АТ «ІДЕЯ БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», АТ «ІДЕЯ БАНК» передає (відсупає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЕАПБ» приймає належні АТ «ІДЕЯ БАНК» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників №1 до Договору факторингу N17112023 від 17.11.2023, як стерджує сторона позивача, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 102 326,21 гривень, з яких: 29 700,74 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; ??20 612,88 гривень - сума заборгованості за відсотками, 52 012,39 гривень сума заборгованості за комісіями. Позивач наголошує по тексту позовної заяви, що з моменту отримання права вимоги до Відповідача, а саме з 17.11.2023 нарахування жодних складових заборгованості не здійснювалось. На підставі наведеного, із посиланням на ст. 509, 512, 516, 525, 526, 530, 549, 599, 610-612, 625-626, 628, 633-634, 638-639, 641-642, 1048-1049, 1054, 1056-1 ЦК України, наголошуючи, що з моменту отримання (прийняття) позивачем прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором відповідач заборгованість за кредитним договором в позасудовому порядку не сплатив (у вказаних сумах відповідно до наведених розрахунків), представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у визначений спосіб. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 03.02.2026 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Роз?яснено, що відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Встановлено відповідачу 5-денний строк з дня вручення ухвали для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з мотивувальною частиною ухвали суду відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 19, п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ; для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Наведеним критеріям справа відповідає, тому визнається судом малозначною. Відповідно до поштового повідомлення відповідач отримав копію ухвали суду із доданими документами 13.02.2026, після чого із дотриманням визначеного судом строку 23.02.2026 представник позивача адвокат Кузьмінов Д.В. в інтересах відповідача скерував до справи відзив на позовну заяву. За змістом відзиву сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Згідно з доводами сторони відповідача 22.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] до кредитного договору NZ62.211.74803 від 06.10.2017 укладено Додаткову угоду N Z62.211.74803/1, згідно з якою сторони узгодили, що станом на дату складання додаткової угоди заборгованість за Кредитною Угодою становить 71 509,11 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (основна сума боргу), що становить 38 105,46 гривень; заборгованості за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту), що становить 22 029,76 гривень; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, що становить 11 373,89 гривень. Так, згідно з п.2 та п.п.2.1.2-2.1.5 Додаткової угоди сторони домовилися про дострокове припинення Кредитного договору після виконання Позичальником наступних умов: 2.1.2 Позичальник зобов?язується повернути Банку в строк не пізніше 5 (п?яти) банківських днів від дати укладання цієї Додаткової угоди частини отриманого ним у фактичне використання кредиту в сумі 7545,00 гривень, що складається з заборгованості за основною сумою боргу, що становить 7 545,00 гивень. 2.1.3 Повернення Банку в строк не пізніше 180 календарних днів від дати укладення цієї Додаткової угоди частини заборгованості, що виникла згідно Кредитного договору в сумі 15 318,28 гривень 2.1.4 Сплата процентів, плати за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом, які будуть нараховані згідно з умовами Кредитного договору, до моменту фактичного повернення заборгованості, відповідно до п. 2.1.2, 2.1.3 Додаткової угоди. 2.1.5 На період дії цієї Додаткової угоди, черговість погашення кредитної заборгованості визначена умовами Кредитного договору не застосовується та подальше погашення заборгованості здійснюється згідно п. 2.1.2 Додаткової угоди, за винятком повернення заборгованості, визначеної п. 2.1.3, 2.1.4 Додаткової угоди, погашення якої здійснюється відповідно до умов Додаткової угоди та Кредитного договору. Крім того, згідно з п. 2.5 Додаткової угоди за умови своєчасного та у повному обсязі виконання Позичальником своїх зобов?язань, визначених п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 Додаткової угоди, Банком здійснюється прощення боргу у сумі 48 645,83 гривень, а саме прощення: заборгованості за кредитом (основна сума боргу), що становить 15 242,18 гривень; заборгованість за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту), що становить 22 029,76 гривень; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, що становить 11 373,89 грн.; процентів, плати за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом, які будуть нараховані згідно з умовами Кредитного договору з дати укладення Додаткової угоди до моменту фактичного виконання Позичальником своїх зобов?язань, визначених п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 Додаткової угоди. При цьому, нараховані та несплачені неустойки (пені, штрафи та інші нарахування) згідно умов Кредитного договору, наявні за станом на день підписання цієї Додаткової угоди, Банк списує в повному обсязі. Таким чином, відповідно до Додаткової угоди сторони узгодили реструктуризацію Кредитного договору шляхом прощення (списання) частини боргу за умови погашення суми у розмірі 7 545,00 гривень у строк не пізніше 5 банківських днів від дати укладаня Додаткової угоди та у строк не пізніше 180 календарних днів від дати укладення цієї Додаткової угоди в сумі 15 318,28 гривень, а всього 22 863,28 гривень. Так, 24.12.2020 [PERSON] на виконання умов Додаткової угоди до Кредитного договору сплатив на користь АТ «Ідея Банк» 7 545,00 гривень та 15.01.2021, 15.02.2021, 13.03.2021, 23.04.2021, 25.05.2021 і 14.06.2021 - суму у загальному розмірі 15 318,28 гривень, належним чином виконавши умови Додаткової угоди до Кредитного договору. Представник також наголошує, що зміст пунктів 2.1.4 та 2.5 Додаткової угоди містять 2 (дві) взаємовиключні умови, зокрема п. 2.1.4 передбачає нарахування та сплату позичальником відсотків та комісій як обов?язкову умову припинення Кредитного договору, в той час як п. 2.5 передбачає прощення цих нарахувань. Отже, на думку сторони відповідача, уклавши Додаткову угоду до Кредитного договору та виконавши їх умови Відповідач повністю розрахувався із кредитором та у зв?язку з чим зобов?язання із повернення грошових коштів за Кредитним договором припинилося внаслідок повного фактичного розрахунку. В свою чергу, АТ «Ідея Банк» не дотрималось умов Додаткової угоди до Кредитного договору, не здійснило списання (прощення) суми боргу, у зв?язку з чим відступило Позивачу неіснуючі зобов?язання. Щодо відступлення права вимоги у відзиві наголошено, що за відсутності заборгованості у відповідача АТ «Ідея Банк» не мав права відступати право вимоги позивачу, позаяк первісний кредитор сам не володіє відповідним правом. Окремо стороною відповідача зауважено, що умова договору про сплату комісії є нікчемною, що випливає з усталеної судової практики, зокрема, постанови ВС від 06.11.2023 у справі 204/224/21. Із посиланням на приписи ст. 257 ЦПК України та п. 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N444/9519/12 у відзиві зазначено, що, оскільки договір встановлює окремі зобов?язання, які деталізують обов?язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов?язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Так, згідно з умовами Кредитного договору Відповідач був зобов?язаний щомісячно сплачувати 2 983,21 гривень з 06.11.2017 по 06.10.2020, з позовом до суду Позивач звернувся 27.01.2026, тобто з пропуском загального строку позовної давності. Відповідно, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 27.02.2026 до справи надішла відповідь на відзив за підписом представниці позивача Білотіл А.Г. За змістом відповіді на відзив, враховуючи, що фактично отримані та використані Відповідачем кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивач має право на звернення до суду. Сторони у кредитному договорі узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення Кредитного договору, на погоджених умовах шляхом особистого підписання Кредитного договору. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та, які б спростовували суму заборгованості, крім того, фат укладення договору з боку [PERSON] визнається. Окремо наголошено, що плата за обслуговування кредиту по кредитному договору Z62.211.74803 відповідно до тверджень сторони позивача передбачена договором (п. 1.10). Відповідно до договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно графіку щомісячних платежів передбачено і узгоджено комісію (п. 6.1). Щодо додаткової угоди до Кредитного договору зауважено, що, крім пунктів, на яких наголошує відповідач, додатковою угодою передбачено, поверненню підлягає і: п.2.1.4 Сплата процентів, плата за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом які будуть нараховані згідно у змовами Кредитного договору, до моменту фактичного повернення заборгованості, відповідно до п. 2.1.2, 2.1.3 Додаткової угоди; і п.2.2 Повернення простроченої заборгованості за усіма діючими кредитними договорами, тому доводи сторони позивача є необгрунтованими. Щодо строків позовної давності, про застосування яких заявлено стороною відповідача, - за Кредитним договором № Z62.211.74803 від 06.10.2017 встановлено строк Договору 36 місяців. 22.12.2020 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № Z62.211.74803, яким надано додатково строк Відповідачу для погашення заборгованості 180 днів. Зазначений режим застосування строку позовної давності діяв до 11.03.2020. Проте, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який набув чинності 02.04.2020, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11.03.2020 за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин, який послідовно продовжувався до 31.06.2023 постановами КМУ: від 11.03.2020 № 211 з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року; від 20.05.2020 № 392- з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року; від 22.07.2020 № 641- з 1 серпня 2020 року до 19 грудня 2020 року; від 09.12.2020 № 1236 з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року. Крім того, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (дата набрання чинності цього пункту 17.03.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відновлення строків позовної давності передбачено Законом України від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04.09.2025, саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Зважаючи на викладені факти, позивачем не пропущено строків позовної давності, відповідно, сторона позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. Інші доводи відповіді на відзив аналогічні доводам позовної заяви. За нормою ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідних клопотань до матеріалів справи не скеровано. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Підстав для оголошення перерви та / або відкладення судового засідання відповідно до положень ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із тим, що розгляд справи проводиться за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.1,8 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Розглянувши позовну заяву, дослідивши заяви по суті справи, наявні письмові докази на підтвердження вимог позивача, доводів сторони відповідача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Судом встановлено, що 06.10.2017 між АТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.211.74803. Згідно з умовами договору позичальник отримав кредит на поточні потреби в сумі 49 999,00 гривень, включаючи страховий платіж, строком на 36 місяців зі сплатою за користування змінної процентної ставки, яка на час укладення кредитного договору визначена у загальному розмірі (з двох складових) - 15% річних. Згідно з п.1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту банком: а саме: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв?язку, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу, зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв?язку шляхом направлення інфомації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, - позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно з графіком (розділ 6) щомісячних платежів за кредитним договором позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати 2 983,21 гривень, тобто, вносит ануїтетний платіж. Відповідно до п. 5.2. договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але ув будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов?язань за договором. У п.5.5 договору сторонами визначено збільшений строк позовної давності в тому числі для стягненя неустойки (штрафу, пені) тривалістю у 5 років, що обчислюється для складових заборгованості з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Право пред?явити позов до суду у разі невиконання позичальником умов договору врегульовано у п.5.10 договору. Відповідно до п.5.13 всі зміни та доповнення до цього договору оформляються додатковими угодами, що є невід?ємними частинами цього договору, набирають чинності з моменту їх підписання сторонами або уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою банку. До справи також долучено заяву-анкету за підписом позичальника, заяву про акцепт публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, а також паспорт споживчого кредиту, згідно з яким плата за обслуговування кредитної заборгованості дорівнює 2,5% щомісячно від початкової суми кредиту (п.4.2 паспорта), мета кредиту- поточні потреби (п.3 паспорту). Згідно з ордером-розпорядженням №1 від 06.10.2017 [PERSON] , з урахуванням страхового платежу (сума страхової виплати підтверджена умовами заяви на приєднання до договору добровільного страхування життя від 06.10.2017) видано кредит на виконання умов вказаного договору у сумі 43 477,39 гривень, що не заперечується [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що 22.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] до кредитного договору №Z62.211.74803 від 06.10.2017 укладено додаткову угоду № Z62.211.74803/1, згідно з умовами якої сторони узгодили, що станом на дату складання додаткової угоди заборгованість (що визнається сторонами) за кредитною угодою становить 71 509,11 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (основна сума боргу) 38105,46 гривень; заборгованість за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту) 22 029,76 гривень, за процентами за користування кредитом 11 373,89 гривень. Згідно з п.2.1.2 додаткової угоди сторони домовились про припинення кредитного договору після виконання позичальником наступних умов: позичальник зобов`язується повернути банку в строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати укладання цієї додаткової угоди частини отриманого ним у фактичне використання кредиту в сумі 7545,00 гривень, що складається з заборгованості за основною сумою боргу. Також відповідно до п.2.1.3 додаткової угоди сторони домовились про припинення кредитного договору після повернення позичальником банку в строк не пізніше 180 календарних днів від дати укладення цієї додаткової угоди частини заборгованості, що виникла згідно кредитного договору в сумі 15 318,28 гривень. Таким чином, строк повернення закінчувався 20.06.2021 (розрахунок з 23.12.2020). Разом з цим, відповідно до п.2.5 додаткової угоди за умови своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником своїх зобов`язань, визначених п.2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 додаткової угоди банком здійснюється прощення боргу у сумі 48 645,83 гривень, а саме прощення: заборгованості за кредитом (основна сума боргу), що становить 15 242,18 гривень; заборгованості за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту), що становить 22 029,76 гривень; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, що становить 11 373,89 гривень; процентів, плати за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом, які будуть нараховані згідно з умовами кредитного договору з дати укладення додаткової угоди до моменту фактичного виконання позичальником своїх зобов`язань, визначених п.2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 додаткової угоди. Нараховані та несплачені неустойки (пені, штрафи та інші нарахування) згідно умов кредитного договору, наявні за станом на день підписання цієї додаткової угоди, банк списує в повному обсязі. Таким чином, згідно з додатковою угодою сторони узгодили реструктуризацію кредитного договору шляхом прощення (списання) частини боргу за умови своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником своїх зобов`язань, визначених п.2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 додаткової угоди, зокрема, сплати у визначений вище строк загальної суми 22 863,28 гривень. Згідно з заявою [PERSON] від 22.12.2020 він ознайомлений із умовами даної додаткової угоди, зобов?язується виконувати її, при цьому, зміст даної заяви не є визначальним. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, у цивільній справі № 336/6360/21, пр.2/336/668/2022 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя ухвалено рішення від 20.07.2022, яким розглянуто позов [PERSON] (представник позивача [PERSON] ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання зобов`язання припиненим. Про дане провадження сторонами у даній справі не повідомлено. Разом з цим, при розгляді питання про відкриття провадження суд здійснив перевірку ЄДРСР, встановивши наявність даного провадження, яке стосується обов?язків відповідача як позичальника, що безпосередньо повєязано з його особою, відповідно, приписи ч.4 ст.82 ЦПК України в даному випадку є застосованими. Рішення суду першої інстанціх, вказаним вище в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання зобов`язання припиненим відмовлено (посилання на веб-текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/105454148). Відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 16.11.2022 встановлено: «Також 06.10.2017р. між АТ "Ідея Банк" та [PERSON] укладений кредитний договір № Z62.211.74803, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит на поточні потреби в сумі 49 999 грн. строком на 36 місяців зі сплатою за користування змінної процентної ставки, яка на час укладення кредитного договору визначена у розмірі 15% річних. Згідно з п.1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, яка становить 2 983,21 грн. щомісячно. 22.12.2020р. між АТ "Ідея Банк" та [PERSON] до кредитного договору № Z62.211.74803 від 06.10.2017р. укладена додаткова угода № Z62.211.74803/1, згідно з якою сторони узгодили, що станом на дату складання додаткової угоди заборгованість за кредитною угодою становить 71 509,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом (основна сума боргу) у розмірі 38 105,46 грн.; заборгованості за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту) у розмірі 22 029,76 грн. (а.с. 10). Згідно з п.2.1.2 додаткової угоди сторони домовились про припинення кредитного договору після виконання позичальником наступних умов: позичальник зобов`язується повернути банку в строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати укладання цієї додаткової угоди частини отриманого ним у фактичне використання кредиту в сумі 7 545,00 грн., що складається з заборгованості за основною сумою боргу. В пункті 2.1.3 додаткової угоди сторони домовились про припинення кредитного договору після повернення позичальником банку в строк не пізніше 180 календарних днів від дати укладення цієї додаткової угоди частини заборгованості, що виникла згідно кредитного договору в сумі 15 318,28 грн. Відповідно до п. 2.5 додаткової угоди за умови своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником своїх зобов`язань, визначених пп. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 додаткової угоди банком здійснюється прощення боргу у сумі 48 645,83 грн., а саме прощення: заборгованості за кредитом (основна сума боргу) в сумі 15 242,18 грн.; заборгованості за платою (комісією) за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту) в сумі 22 029,76 грн.; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 11 373,89 грн.; процентів, плати за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом, які будуть нараховані згідно з умовами кредитного договору з дати укладення додаткової угоди до моменту фактичного виконання позичальником своїх зобов`язань, визначених пп. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 додаткової угоди. Нараховані та несплачені неустойки (пені, штрафи та інші нарахування) згідно умов кредитного договору, наявні за станом на день підписання цієї додаткової угоди, банк списує в повному обсязі. Таким чином, згідно додаткової угоди сторони узгодили реструктуризацію кредитного договору шляхом прощення (списання) частини боргу за умови погашення суми у розмірі 7545,00 грн. у строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати укладення додаткової угоди та у строк не пізніше 180 календарних днів від дати укладення цієї додаткової угоди в сумі 15 318,28 грн., а всього 22 863,28 грн. За укладеною 22.12.2020р. між АТ "Ідея Банк" та [PERSON] до кредитного договору № Z62.211.74803 від 06.10.2017р. додатковою угодою № Z62.211.74803/1 позивач протягом п`яти банківських днів погасив визначену сторонами частину основного боргу у розмірі 7 545,00 грн., а також платежами від 15.01.2021р., 15.02.2021р., 13.03.2021р., 23.04.2021р., 25.05.2021р. і 14.06.2021р. протягом 180 днів погасив суму у загальному розмірі 15 318,28 грн. За таких обставин, позивач вважав, що з вказаним проведеним виконанням настає прощення банком іншої частини заборгованості та припинення основних договорів. Між тим, відповідно до п. 2.5 додаткової угоди № Z62.211.74803/1 від 22.12.2020р., прощення заборгованості за кредитним договором відбувається у разі своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником усіх зобов`язань, визначених у п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 додаткової угоди. У відповідності до п. 3 договору умови, передбачені в п. 2.5 цієї додаткової угоди, вступають у силу лише у випадку беззастережного, своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником своїх зобов`язань, передбачених п.п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 цієї додаткової угоди. У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань ця додаткова угода припиняє чинність, не створюючи юридичних наслідків. Однак, виконавши умови пунктів 2.1.2 та 2.1.3 додаткової угоди № Z62.211.74803/1 від 22.12.2020р., позичальник не звернув уваги на приписи п. 2.1.4 та не виконав його вимоги щодо сплати процентів, плати за обслуговування кредиту та інших комісій за користування кредитом, які будуть нараховані згідно з умовами кредитного договору, до моменту повернення заборгованості, визначеної п.п. 2.1.2, 2.1.3 додаткової угоди. В такому разі настають наслідки, передбачені пунктом 3 додаткової угоди, тобто вона втратила чинність, не створивши юридичних наслідків. У відповідності з умовами додаткової угоди № С01.211.72682/1 від 22.12.2020р. до угоди про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С01.211.72682 від 20.07.2016р., в пункті 2 сторони домовились про дострокове припинення кредитного договору після виконання позичальником умов, викладених в пп. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, п. 2.2, 2.3. Позичальник виконав умови, передбачені п. 2.1.2, але не дотримався умов пункту 2.2, яким передбачено, що для припинення дії основного договору є необхідним повернення простроченої заборгованості за усіма діючими кредитними договорами. Проте станом на момент виконання додаткової угоди № С01.211.72682/1 від 22.12.2020р. у позивача існувала заборгованість за кредитним договором № Z62.211.74803 від 06.10.2017р. та додатковою угодою № Z62.211.74803/1 у вигляді несплачених (прострочених) відсотків та комісій згідно з п. 2.1.4 додаткової угоди. Згідно з пунктом 2.5 додаткової угоди № С01.211.72682/1 від 22.12.2020р. прощення заборгованості за кредитним договором відбувається лише у разі своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником усіх зобов`язань, визначених пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 додаткової угоди. У відповідності до п. 3 договору, умови, передбачені п. 2.5 цієї додаткової угоди вступають у силу лише у разі беззастережного, своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником своїх зобов`язань, передбачених у п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 цієї додаткової угоди. У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань ця додаткова угоди припиняє чинність, не створюючи жодних юридичних наслідків. Отже, аналізом умов додаткових угод та дій позивача, вчинених на їх виконання, встановлено, що жодну з додаткових угод ним не було виконано повністю та своєчасно, а тому їх чинність припинилась, а відтак не припинились його зобов`язання, передбачені угодою про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С01.211.72682 від 20.07.2016р. та кредитним договором № Z62.211.74803 від 06.10.2017р.» Даною постановою апеляційну скаргу [PERSON] у особі представника адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2022 року у цій справі змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/107392502). У даній справі стороною відповідача для дослідження судом також долучено до справи квитанцію від 24.12.2020 про сплату на виконання умов вказаного вище договору 7 545,00 гривень, від 15.01.2021 у сумі 2 818,28 гривень, від 15.02.2021 у сумі 3 400,00 гривень, від 13.03.2021 у сумі 3 100,00 гривень, від 23.04.2021 у сумі 2 000,00 гривень, від 25.05.2021 у сумі 2 000,00 гривень, від 14.06.2021 у сумі 2 000,00 гривень, - на користь доводів про припинення зобов?язань за кредитним договором від 06.10.2017. Разом з цим, вказані обставини вже були предметом розгляду судів в іншому провадженні, тому доводи сторони відповідача не знаходять свого підтвердження під час розгляду даної справи. Згідно з випискою від 17.11.2023, долученою стороною позивача, всі вищенаведені платежі враховані в розрахунку заборгованості. Так, заборгованість відповідача згідно з довідкою-розрахунком станом на 17.11.2023 за підписом директора департаменту кредитного адміністрування АТ Ідея Банк Р.Куніцького становить 102 326,21 гривень та складається з заборгованості за основним боргом у сумі 29 700,94 гривень, за нарахованими та несплаченими відсотками у сумі 20 612,88 гривень та комісіями у сумі 52 012,39 гривень. Судом також встановлено, що 17.11.2023 між АТ «ІДЕЯ БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу N17112023, у відповідності до умов якого АТ «ІДЕЯ БАНК» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЕАПБ» приймає належні АТ «ІДЕЯ БАНК» Права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників, передаючи грошові кошти в їх оплату в розпорядження клієнта. У справі наявний витяг з реєстру боржників №1, за підписом представників сторін договору, № боржника в реєстрі -3, сума заборгованості саме за договором від 06.10.2017 становить 102 326,21 гривень, складові заборгованості відповідають наведеному вище розрахунку. Крім того, судом досліджено платіжну інструкцію №20494 від 20.11.2023 на підтвердження сплати позивачем на користь клієнта платежу за відступлення прав вимоги на виконання вищенаведеного договору. Відповідно до засвідченої копії витягу з Реєстру боржників від 17.11.2023 до вказаного договору, ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 102 326,21 гривень, яка складається з основної суми боргу (тіло кредиту) 29 700,74 гривень, відсотків 20 612,88 гривень. Доказів повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги позивачем не надано. В будь-якому разі формування відповідного повідомлення не свідчить про його належне надіслання. Суд окремо наголошує, що договір факторингу наданий до позовної заяви у неповному обсязі, тобто, його детальний зміст, виключний перелік прав та обов`язків сторін, відповідальності до відома суду не доведено. Зокрема, з наявної копії не можна встановити зміст всіх положень договору, що є важливим для розгляду справи. Так, відсутні розділи та пункти договору, починаючи з п.4.4 (повний зміст цього пункту також у наданій копії не відображений) до розділу 15 включно, на чому наголошує суд. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід наголосити, що відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, чинним законодавством чітко врегульований строк подання сторонами доказів у справі. Так, відповідно до п.2,4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Таких обставин щодо об?єктивної неможливості подання у визначений законом строк повного тексту договору факторингу стороною позивача не зазначено. Суд зауважує, що даний правочин, стороною якого є позивач, вочевидь є у його володінні, відповідно, причини подання неповного тексту документа не є зрозумілими. Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України) та положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновки, здійснені у постанові Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №520/820/17, пр.61-3103св24, відповідно до яких як наголошено у Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню, і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові у справі відсутнє (щодо обох договорів), хоча на виконання умов договорів факторингу могло бути витребувано клієнтом. Разом з цим, виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Такі відомості стороною відповідача не надані. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). Враховуючи зміст ст.633, 634 ЦК України, суд виходить з того, що споживач фінансових послуг лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки такі умови договорів приєднання розробляються надавачами певних фінансових, зокрема, банківських послуг, відповідно, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим має бути підтверджено, що на час укладення відповідного договору та під час його виконання діють певні вимоги у визначеній редакції. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У даній справі факт укладення кредитного договору від 06.10.2017 та додаткової угоди до нього визнається судом підтвердженим, як і факт видачі кредиту АТ «Ідея Банк» [PERSON] , наявність несплаченої відповідачем заборгованості. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. На переконання суду, проаналізована копія договору, додаткової угоди є належними доказами на користь існування між сторонами договірних відносин щодо кредитування позичальника. Разом з цим, правомірність стягнення з відповідача зазначених у розрахунку первісного кредитора та витягу з реєстру боржників складових заборгованості, зокрема, комісії, судом не аналізується, враховуючи наступний висновок. Так, судом за результатами розгляду даної справи встановлено, що у її матеріалах відсутні підстави для того, щоб вважати підтвердженим факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] на користь позивача, із врахуванням проаналізованих вище судом доказів, адже наявний договір факторингу наданий у фрагментарній копії, тобто, суд не може проаналізувати повний перелік прав та обов`язків як клієнта, так і фактора, їх відповідальності, інших умов договору. Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21). В даній справі доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження, разом з цим, виконуючи приписи ст.229 ЦПК України, безпосередньо дослідивши всі наявні письмові докази, суд дійшов до вищенаведених висновків. Суд наголошує, що сторона позивача не була обмежена у часі підготовки до пред?явлення позовної заяви до суду, відповідно, мала змогу якісно підготувати всі письмові докази на користь своїх доводів та обгрунтованості позовних вимог, зокрема, факту відступлення права вимоги. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування позовної давності, слід зазначити, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос" проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia2, заява N 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства2 від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Разом з цим, за відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно, враховуючи висновки суду, необґрунтованість позовних вимог, дотримання стороною позивача строку позовної давності не підлягає перевірці. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі, як такого, що є необґрунтованим належними та допустимими доказами. За приписами ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 3 028,00 гривень, слід залишити за позивачем. Докази понесення позивачем судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме з витребування доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів, у сумі 1 514,00 гривень матеріали справи не містять. Проте, відповідно до змісту ч.2 ст.140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Тому підстав для їх стягнення судом не встановлено, з урахуванням недоведеності таких витрат та положень ч.2 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed