Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 12 січня 2026 року позовну заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування» про визнання незаконним та скасування п. 3 наказу «Про преміювання працівників КНПММР «Лікарня відновного лікування» №84/к/тр від 27 серпня 2025 року та про зобов`язання виплатити (стягнути) невиплачену премію, стягнення моральної шкоди, залишено без розгляду. 20 січня 2026 року до Миронівського районного суду Київської області від представника відповідача адвоката Ящука Л.А. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн. понесену відповідчем під час розгляду справи. Заява обгрунтована тими обстаивнами, що у зв`язку з розглядом даної справи відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування» поніс витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 13 000,00 грн., які він сплатив та зобов`язаний сплатити згідно умов договору про надання правничої допомоги №61 від 04 листопада 2025 року та у зв`язку з необґрунтованими діями позивача. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Кузьменюк-Волошина Н.М. просили суд в задоволенні заяви відмовити. Крім того, 25 лютого 2026 року від представника позивача - адвоката Кузьменюк-Волошиної Н.М. надійшли заперечення на заяву, мотивуючи тим, що заявлені витрати не є співмірними зі складністю справи, фактично витраченим часом на представництво інтересів відповідача у суді, обсягом фактично виконаних адвокатом робіт, пов`язаних із представництвом інтересів клієнта, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а також документально не підтверджений не надано договору про надання правової допомоги, платіжна інструкція №705 від 21.11.2025 року не містить відмітки банку, а також підписів платника та надавача послуг, а підтвердження оплати суми 3000 грн. взагалі не надано, а тому враховуючи вищенаведене, прошу суд відмовити Відповідачу у стягненні з Позивача витрат на правову допомогу у повному обсязі. Представники відповідача адвокат Ящук Л.А. та Горкуша О.П., заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав викладеній у ній. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши заяву, письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. 12 січня 2026 року Миронівського районного суду Київської області було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування» про визнання незаконним та скасування п. 3 наказу «Про преміювання працівників КНПММР «Лікарня відновного лікування» №84/к/тр від 27 серпня 2025 року та про зобов`язання виплатити (стягнути) невиплачену премію, стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Згідно ч. 5 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Як вбачається з матеріалів справи, при її судовому розгляді не було встановлено зловживання [PERSON] своїми процесуальними правами чи вчинення необґрунтованих дій, що є підставою для стягнення з неї витрат на правову допомогу. Провадження по даній справі залишено без розгляду за заявою позивача, а отже слід відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу з [PERSON] виходячи з наступного. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України . При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Викладені у постанові Верховного Суду від 23.12.2025 року у справі № 750/14656/24: Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. Для стягнення на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Такий висновок викладений Верховним Судом, зокрема в постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 28 серпня 2025 року в справі № 357/5156/23. У цій справі відповідач не довів і суди не встановили, що при зверненні до суду з цим позовом та під час його розгляду позивач вчиняла будь-які недобросовісні дії, чи мала протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача. Представник відповідача не довів не обґрунтованості дій позивача, а саме по собі подання нею заяви про залишення позовних вимог до нього без розгляду не є її необґрунтованими діями (при цьому закон не зобов`язує позивача обґрунтовувати мотиви подання такої заяви), тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи. В той же час у суду не виникає сумніву у тому, що комунальне некомерційне підприємство Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування» було перераховано кошти адвокату Ящуку Л.А. у сумі 13000 грн. за надання правничої допомоги, але суд відмовляє в позові з інших підстав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). Ч.1 ст.15 ЦК країни передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За п.5 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду У ст.142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду(постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі 550/936/18). У ч.ч.5,6 ст.142 ЦПК України вказано, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст. 41 цього Кодексу. Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від: 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18; Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року в справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року в справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року в справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року в справі № 820/4347/17, від 18 березня 2020 року в справі № 280/5628/18. Як видно із справи, ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 12 січня 2026 року позовну заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування» про визнання незаконним та скасування п. 3 наказу «Про преміювання працівників КНПММР «Лікарня відновного лікування» №84/к/тр від 27 серпня 2025 року та про зобов`язання виплатити (стягнути) невиплачену премію, стягнення моральної шкоди, залишено без розгляду. При пред`явленні вимоги щодо стягнення зазначених судових витрат представником відповідача Ящуком Л.А. не доведено зловживання позивачем її процесуальними правами при поданні позову та розгляді справи в суді, тобто вчинення таких необґрунтованих дій, за наявності яких відповідачі могли б вимагати від неї компенсацію понесених ними судових витрат в порядку статті 142 ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України). Доводи представника відповідача про те, що результат розгляду даного спору був для [PERSON] передбачуваним, звертаючись з даним позовом до суду позивач за наявності адвоката, який представляє її інтереси, не могла не усвідомлювати безперспективність своїх вимог не свідчать про неправомірність її дій. Суд вважає, що за змістом наданих стороною відповідача відповідних процесуальних заяв та доданих до них доказів не підтверджено їх належну мотивованість та обгрунтованість в частині вимог про компенсацію позивачем судових витрат при залишенні позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача в порядку статті 142 ЦПК України, та вважає їх необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника. ЄСПЛ вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Ящука Леоніда Адамовича про стягнення з позивача [PERSON] понесених витрат на професійну правничу допомогу в силу відсутності необґрунтованих дій позивача.

Outcome: dismissed