Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

В провадженні Веселинівського районного суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Дебт Коллекшн» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявлені вимоги мотивують тим, що 10 січня 2020 року між ТОВ "Гоуфінгоу" (первісним кредитором) та [PERSON] укладено кредитний договір №3014819940/204148 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500,00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом - 1,85% на добу. Згідно норм кредитного договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. На підтвердження видачі Товариством кредитних коштів, позивач надає інформаційну довідку, відповідно до якої 10.01.2020 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2500.00 грн. за реквізитами платіжної картки № 4149-49XX-XXXX-8247, що в свою чергу являється доказом видачі кредитних коштів. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість станом на 26.05.2025 року у розмірі 7403,25 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом 2500,00 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 4903,25 грн.. 31.05.2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Сіті Фінанс Груп» укладено Договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило на користь ТОВ «Сіті Фінанс Груп» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, зокрема, за Кредитним договором №3014819940/204148 від 10.01.2020 року укладеним з [PERSON] . 03.06.2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги №1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором №3014819940/204148 від 10.01.2020 року до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача.. На підставі зазначеного, просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" заборгованість за кредитним договором №3014819940/204148 від 10.01.2020року , в розмірі 7403,25 грн., крім того стягнути з відповідача судовий збір, у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 10500,00 грн. Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року позовна заява ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» в судове засідання не з`явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника позивача, просить позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України та направлено на її адресу судову кореспонденцію, яка повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 04.03.2026 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В зв`язку з неявкою всіх учасників справи, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10 січня 2020 року між ТОВ "Гоуфінгоу" (первісним кредитором) та [PERSON] укладено кредитний договір №3014819940/204148 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2500,00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом - 1,85% на добу від суми кредиту (а.с.17-20). Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем шляхом накладення електронного підпису, про що свідчить довідка про ідентифікацію (а.с.12). ТОВ «Гоуфінгоу» виконало зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу грошові кошти, про що свідчить виписка по особовому рахунку відповідача, однак остання не виконала взятих на себе за договором зобов`язань, грошові кошти та відсотки за їх користування не повернула, у зв`язку з чим їй нараховано заборгованість, в розмірі 7403,25 грн., яку за договором факторингу №1-31/05/21 від 31 травня 2021 року було передано ТОВ ФК «Сіті фінанс груп», яке в свою чергу за договором про відступлення права вимоги №1-03/06/2021 від 03 червня 2021 року передало її позивачу (а.с. 10,11, 13-14). Згідно наданої позивачем виписки по особовому рахунку, відповідачу нараховано заборгованість за вказаним кредитним договором, у розмірі 7403,25,00 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 4903,25 грн. заборгованість за відсотками, однак даних яким чином вона нарахована, за який період та з якої процентної ставки, вказана виписка не містить (а.с.9). 27 травня 2025 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про погашення заборгованості за кредитом, однак дана вимоги залишена ним без задоволення (а.с.8). Суму заборгованості перед позивачем відповідач в добровільному порядку не сплачує. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач порушила умови кредитного договору та не в повному обсязі розрахувалася за отримані грошові кошти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, в розмірі 2500,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно стягнення з відповідача процентів за вказаним кредитним договором від 10 січня 2020 року, то за вимогами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення договору позики, якщо інше не встановлено положеннями про кредитний договір і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із вказаного слідує, що відсотки за позикою виплачуються лише в межах дії договору позики та кредитного договору. Аналогічний висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. Відповідно до п.1.3 Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №3014819940/204148 від 10.01.2020 року, за користування кредитом клієнт сплачує Товариству 675,25% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки фіксована. Відповідно до п.1.4 Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №3014819940/204148 від 10.01.2020 року, для клієнта, якому Товариству вперше надає кредит, протягом 3 днів з моменту надання кредиту діє акційний період і нарахування процентів в цей час здійснюється за ставкою 0,01 % на добу. З четвертого дня користування кредитом процентна ставка для такого Клієнта нараховується відповідно до п. 1.3 договору За умовами укладеного між сторонами кредитного договору відповідач зобов`язався сплачувати первісному кредитору ТОВ «Гоуфінгоу» 1,85 % на добу від суми кредиту протягом 27 днів, а протягом 3 днів 0,01 % на добу, а тому її заборгованість за відсотками складає 1249,50 грн. (2500,00 грн. сума кредиту х 1,85 % на добу х 27 днів, та 2500,00 грн. сума кредиту х 0,01 % на добу х 3 дні ). За такого вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за договором фінансового кредиту від 10 січня 2020 року, в розмірі 4903,25 грн., підлягають частковому задоволенню, в розмірі 1249,50 грн. Загальна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за вказаним кредитним договором, складає 3749,50 (три тисячі сімсот сорок дев`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, яка складається з тіла кредиту в розмірі 2500,00 грн, суми нарахованих відсотків у розмірі 1249,50 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При зверненні до суду ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» сплачено 2422,40 грн судового збору за подання позову. Згідно з положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн до матеріалів справи надано копію договору про надання правничої допомоги від 11.07.2025, укладеного між адвокатом Пархомчуком С.В. та ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», акт про отримання правової допомоги від 20.10.2025 року, довіреність та платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 9620 від 20.10.2025 року. Згідно додаткової постанови Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі №923/560/17 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року зі справи N 922/445/19. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв. Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої статті 141 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, виходячи з критеріїв співмірності складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 3000,00 грн. Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача, враховуючи що позов задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі 1226 (одна тисяча двісті двадцять шість) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок (3749,50 грн. (сума, задоволена судом) х 2422,40 грн. (сума судового збору за позовну заяву) : 7403,25 грн. (загальна сума позову). На підставі викладеного і

Outcome: partial