Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», в особі свого представника Єрашова І.Є., звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» суму основного боргу у розмірі 442 976, 93 грн, а також судові витрати у розмірі 5315,72 грн. В обгрунтування позову вказав наступне. 17 січня 2017 року [PERSON] уклав контракт з ПАТ «Херсонська теплоелектроцентраль» в особі Голови Наглядової ради Єсипенко Людмили Миколаївни № 724 на посаду Генерального директора АТ «Херсонська теплоелектроцентраль». 12 червня 2017 року між Наглядовою радою АТ «Херсонська ТЕЦ» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1, якою було продовжено строк дії контракту до 12 червня 2018 року. Таким чином, з 12 червня 2018 року були припинені трудові відносини [PERSON] з АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», а отже, з цього часу [PERSON] втратив статус Генерального директора АТ «Херсонська теплоелектроцентраль». Представник позивача зазначає, що в рамках справ № 490/9325/18 та 490/2981/21 судом встановлено відсутність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] . Однак, [PERSON] за період з липня 2017 року по липень 2018 року як Генеральний директор (як посадова особа) АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» підписував необхідні документи для заволодіння грошових коштів АТ «Херсонська ТЕЦ», шляхом зловживання службовим становищем, де за цей період було нараховано заробітну плату на загальну суму 633 074, 49 грн, а фактично виплачена у розмірі 1 076 051, 42 грн. Таким чином, [PERSON] заволодів грошовими коштами АТ «Херсонська ТЕЦ» у розмірі 442 976,93 грн. Також сторона позивача зазначає про те, що у період з 17.07.2017 року по 13.06.2018 року [PERSON] був відсторонений від здійснення повноважень Генерального директора АТ «Херсонська ТЕЦ» на підставі Протоколів Наглядової Ради Фонду державного майна України, але не зважаючи на відсторонення відповідача, останній оплачував сам собі кошти у вигляді заробітної плати. Представник [PERSON] вказує, що контракт з [PERSON] закінчився 11.06.2017 року, але [PERSON] без правових підстав (тобто, недобросовісно як набувач) підписував собі оплати документ «Списки працівників зарплата яких перераховується на картковий рахунок в банк «УСБ». Таким чином, рахунковою помилкою є те, що АТ «Херсонська ТЕЦ» попри наявності Протоколу про відсторонення [PERSON] від здійснення повноважень генерального директора виплачувала йому кошти у формі заробітної плати, а [PERSON] знаючи про ці Протоколи недобросовісно як набувач підписував Списки про перерахунок цих коштів собі на картковий рахунок. За такого, враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути безпіставно набуі відповідачем кошти. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 року головуючим суддею визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва Саламатіна О.В. від 13 жовтня 2025 року справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 03.12.2025 року від представника позивача адвоката Єрашова І.Є. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: протоколи Наглядової Ради АТ «Херсонська ТЕЦ» про відсторонення [PERSON] від здійснення повноважень генерального директора (Протокол № 8/2017, Протокол № 13/2017, Протокол № 3/2018 та Протокол № 5/2018). 03.12.2025 року адвокатом Єрашовим І.Є. надано до суду клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати від АТ «Державний ощадний банк України» підтвердження (надання виписок) перерахування грошових коштів (заробітна плата від АТ «Херсонська ТЕЦ») на загальну суму 1076051,42 грн за період з липня 2017 року по липень 2018 рік на картковий рахунок № [NUMBER] , який належить [PERSON] . 08.12.2025 року від представниці відповідача - адвоката Князьської Н.А. надійшло клопотання про зупинення провадження по справі, в якому просила провадження у справі №490/8402/25 за позовом АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) до вирішення по суті справи №490/2981/21 (провадження №2/490/3194/2021; суддя, що розглядає справу Чулуп О.С. за позовом [PERSON] до АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації невикористаних відпусток. 08.12.2025 року представник позивача - адвокат Єрашов І.Є. надав заперечення на клопотання, в якому вказав, що відповідач не зазначає які саме об`єктивні неможливості розгляду цієї справи є до вирішення іншої справи № 490/2981/21, оскільки, в рамках справи № 490/2981/21 ухвалою суду від 15.02.2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.08.2018 року по 18.10.2018 року. Тобто, вже судом вирішено питання заробітної плати. Враховуючи зазначене, представник позивача просить суд відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 09.12.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представниці відповідача [PERSON] - адвоката Князьської Н.А., про зупинення провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (коштів). Ухвалою суду від 09.12.2025 року задоволено клопотання представниці позивача про витребування доказів та витребувано у Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» підтвердження (надання виписок) перерахування грошових коштів (заробітна плата від АТ «Херсонська ТЕЦ») на загальну суму 1076051,42 грн. за період з липня 2017 року по липень 2018 рік на картковий рахунок № [NUMBER] , який належить [PERSON] ; закрити підготовче провадження у справі за за позовною заявою Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (коштів), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.01.2026 року від АТ «Ощадбанк», на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2025 року, надійшли витребувані судом докази. 16.01.2026 року від представниці відповідача - адвоката Князьської Н.А. надійшло клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, в якому просила застосувати позовну давність до вимог позивача АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (коштів) та відмовити у задоволенні даного позову. Заява мотивована тим, що даний спір стосується перерахування грошових коштів позивачем заробітної плати вдповідачу (заробітна плата від АТ «Херсонська ТЕЦ») на загальну суму 1076051,42 грн, яке мало місце в період з липня 2017 року по липень 2018 рік на картковий рахунок № [NUMBER] , який належить відповідачу, [PERSON] . Відповідно, 3-х річний термін строк позовної давності на дату подання позову АТ «Херсонська Теплоелектроцентраль» до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (коштів) - сплив. В судове засідання сторони не з`явилися, від їх представників надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, підтримали позицію навдену в документах по суті справи, які надавалися до суду. На підставі положень статтей 223 та 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.01.2017 року між ПАТ «Херсонська теплоелектроцентраль» та [PERSON] укладено Контракт №724 як з генеральним директором ПАТ «Херсонська ТЕЦ» строком дії за п. 8.1. Контракту з 17.01.2017 по 17.01.2018. Додатковою угодою № 1 від 12.06.2018 п. 8.1. Контракту викладено у новій редакції, продовживши строк його дії до 12.06.2018 року. Згідно п.3.1.8. Контракту, Керівник має право затверджувати штатний розпис Роботодавця, вирішувати питання прийняття та звільнення працівників (крім працівників, прийняття та звільнення яких віднесено до компетенції Загальних зборів акціонерів або Наглядової ради), укладати трудові договори, встановлювати форми оплати праці, застосовувати заохочення та стягнення, вирішувати трудові спори. Відповідно до п.4.4.4 Контракту, сторони угодили, що роботодавець зобов`язаний здійснювати оплату праці (матеріальне забезпечення) Керівника відповідно до вимог цього Контракту та положень Колективного договору Роботодавця. В статті 5 Контракту сторони узгодили умови матеріального забезпечення Керівника, а саме:за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівнику щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів товариства: - розмір посадового окладу встановлюється відповідно до статті 8 Закону України «Про оплату праці» та постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» (зі змінами) і дорівнює 20 мінімальним розмірам визначеної у колективному договорі посадового окладу (ставки) працівника основної професії. Умови, диференційовані показники та розміри преміювання за підсумками роботи за: - квартал у розмірі 2 місячних посадових окладів Керівника; - рік у розмірі до 20 місячних посадових окладів Керівника. Відповідно до пункту 7.4 даного Контракту Керівник може бути звільнений з посади, а Контракт розірваний у будь-який час до закінчення строку його дії за рішенням Наглядової ради. 17.07.2017 року членами наглядової ради, згідно Протоколу №8/2017 засідання Наглядової ради ПрАТ «Херсонська ТЕЦ», у зв`язку з повідомленням НАБУ генеральному директору [PERSON] підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, прийнято рішення про відсторонення генерального директора товариства [PERSON] від здійснення повноважень строком на два місяці. Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України «Про державну таємницю». Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З відомостей, які містяться в ЄДРСР вбачається, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області дійсно перебувала справа №766/12752/17 за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль", Наглядова рада (Фонд державного майна України), про визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.08.2017 року постановлено: зупинити з 18.07.2017 року дію рішення наглядової ради Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», викладеного в протоколі від 17.07.2017 №8/2017, про відсторонення генерального директора Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» Педченка Богдана Антоновича від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» [PERSON] . Заборонити Приватному акціонерному товариству «Херсонська теплоелектроцентраль», в тому числі, але не виключно, загальним зборам, наглядовій раді, голові наглядової ради, членам наглядової ради, дирекції, членам дирекції, припиняти повноваження [PERSON] або відстороняти від посади генерального директора Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», або звільняти у будь-якій спосіб до вирішення по суті спору по даній справі та набранням рішенням у даній справі законної сили. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18.10.2017 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року скасовано, постановлено нову, якою в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.11.2017 року позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль", Наглядова рада (Фонд державного майна України), про визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора - залишено без розгляду. 15.12.2017 року членами наглядової ради, згідно Протоколу №13/2017 засідання Наглядової ради ПрАТ «Херсонська ТЕЦ», прийнято рішення про відсторонення генерального директора товариства [PERSON] від здійснення повноважень строком на два місяці. У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про визнання незаконними та скасування рішень наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора (справа №766/19928/17). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасувати рішення наглядової ради приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», спрямовані на відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень, вчинені, зокрема, у вигляді прийняття рішення, викладеного в протоколі від 17.07.2017 року №8/2017, про відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Польщі Н.Ю. Визнано незаконним та скасувати рішення наглядової ради приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», спрямовані на відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень, вчинені, зокрема, у вигляді прийняття рішення, викладеного в протоколі від 15.12.2017 року №13/2017, про відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Польщі Н.Ю. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 09.04.2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 грудня 2017 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про визнання незаконним та скасування рішень наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора закрито. 15.02.2018 року Протоколом №3/2018 засідання Наглядової ради ПрАТ «Херсонська ТЕЦ, членами наглядової ради прийнято рішення про відсторонення генерального директора товариства Педченка Б.А. від здійснення повноважень строком на два місяці. У березні 2018 року [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської з позовом до Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про визнання незаконним та скасування рішення Наглядової ради приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», спрямованих на відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Богдана Антоновича від здійснення повноважень, вчинених, зокрема, у вигляді прийняття рішення, викладеного в протоколі від 15.02.2018 №3/2018, про відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Богдана Антоновича від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Польщу Наталію Юріївну (справа №766/4587/18). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02 квітня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано незаконним та скасувано рішення наглядової ради приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», спрямовані на відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень, вчинені, зокрема, у вигляді прийняття рішення, викладеного в протоколі від 15.02.2018 №3/2018, про відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Польщу Н.Ю. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 25.04.2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 квітня 2018 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» в особі Наглядової ради про визнання незаконними дії Наглядової ради приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» закрито. 13.04.2018 року Протоколом №5/2018 засідання Наглядової ради ПрАТ «Херсонська ТЕЦ, членами наглядової ради прийнято рішення про відсторонення генерального директора товариства [PERSON] від здійснення повноважень строком на два місяці. 15.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» в особі наглядової ради про визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора (справа №766/11332/18). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Наглядової ради ПрАТ «Херсонська теплоелектроцентраль», викладене в протоколі від 13 квітня 2018 року №5/2018, про відсторонення генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень та про обрання особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «Херсонська ТЕЦ» Польщу Н.Ю. Визнано незаконним та скасовано рішення Наглядової ради АТ «Херсонська теплоелектроцентраль», викладеного в протоколі від 13 червня 2018 року №7/2018, про відсторонення генерального директора АТ «Херсонська ТЕЦ» Педченка Б.А. від здійснення повноважень та про обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора АТ «Херсонська ТЕЦ» Польщу Н.Ю. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2018 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про визнання незаконним та скасування рішень наглядової ради товариства про відсторонення від здійснення повноважень генерального директора закрито. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). Наказом АТ «Херсонська ТЕЦ» № 324-к від 19.10.2018 року «Про внесення запису у трудову книжку» т.в.о генерального директора В.І. Судака на підставі рішення Наглядової ради, що оформлене протоколом №8/2018 від 09.08.2018 року про припинення повноважень генерального директора [PERSON] та обрання т.в.о генерального директора [PERSON] , яке зареєстровано на підприємстві АТ «Херсонська ТЕЦ» 19.10.2018 року наказано начальнику відділу кадрів внести запис до трудової книжки [PERSON] про припинення повноважень генерального директора АТ"Херсонська ТЕЦ" на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та звільнення [PERSON] у звязку з припиненням повноважень генерального директора , п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України з 18 жовтня 2018 року (останній день роботи). Виплатити [PERSON] , вихідну допомогу до ст. 44 КЗпП України та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за відпрацьвані періоди роботи. Наказом №145-к від 26.05.2021 року було скасовано наказ №324-к від 19.10.2018 «Про внесення запису у трудову книжку» щодо звільнення [PERSON] та вважається датою звільнення (припинення трудових відносин) [PERSON] , Генерального директора АТ «Херсонська ТЕЦ» 11.06.2018 року (останній день дії Контракту від 17.01.2017 №724) у зв`язку із закінченням строку дії Контракту, п.2 ст.36 КЗпП України; виплачено [PERSON] грошову компенсацію за невикористаної дні щорічної відпустки за відпрацьовані періоди роботи 2012-2013 рр (26 к.дн.); 2013-2014 рр (29 к.дн.); 2014-2015 рр (29 к.дн.), 2015-2016 рр (35 к.дн.); 2016- 2017 рр (31 к.дн.), 2017-2018 рр (9 к.дн.). Як вбачається зі списків працівників зарплата яких перераховується на картрахунки в банк «УСБ», які підписані відповідачем [PERSON] , як генеральним директором, за період з липня 2017 року по липень 2018 року, останньому перераховано заробітну плату на загальну суму 1 076 051,39 грн, а саме: липень 2017 року - 63424,18 грн; серпень 2017 року - 66219,95 грн; вересень 2017 року - 57291,25 грн; жовтень 2017 року - 65968,69 грн; листопад 2017 року - 79788,70 грн; грудень 2017 року - 84094,26 грн; січень 2018 року - 164462,75 грн; лютий 2018 року - 90783,98 грн; березень 2018 року - 98262,72 грн; квітень 2018 року - 83793,85 грн; травень 2018 року - 71312,22 грн; червень 2018 року - 72085,52 грн; липень 2018 року - 78563,32 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує,чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19,від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік. З досліджених судом доказів вбачається, що в заявлений позивачем період безпідставно набутого майна, зокрема з липня 2017 року по липень 2018 року відповідачу нарахована та виплачена заробітна плата у загальній сумі 1 076 051,39 грн, у відповідності до списків (відомостей) про перерахування заробітної плати, які були підписані [PERSON] , в якості генерального директора АТ «Херсонська ТЕЦ». Разом з тим, до позовної заяви додані протоколи №8/2017, №13/2017, №3/2018, №5/2018 наглядової ради АТ «Херсонська ТЕЦ» які підтверджують відсторонення [PERSON] від займаної посади генерального директора в період з 17.07.2017 року по 13.06.2018 року. Вказані протоколи постановами апеляційного суду залишені в силі. Доказів відсторонення [PERSON] від займаної посади генерального директора в період з 14.06.2018 року по 31.07.2018 року матеріали справи не містять. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення коштів з відповідача, перерахованих позивачем у вигляді заробітної плати на розрахунковий рахунок відповідача за період з червня 2018 р. по липень 2018 р. відсутні. За такого, матеріалами справи підтверджена безпідставно виплачену відповідач суму за період з липня 2017 року по травень 2018 року у сумі 925 402,55 грн (1 076 051,39 (загальна виплачена сума) - 72085,52 (виплачена сума у червні 2018) - 78563,32 (виплачена сума у липні 2018)) Разом з тим, вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача перерахованої позивачем на розрахунковий рахунок відповідача заробітної плати за період з 17.07.2017 р. (дата початку відсторонення за протоколом №8/2017) по 13.06.2018 р. (дата закінчення відсторонення за протоколом №5/2018), суд зазначає наступне. Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що [PERSON] за період з липня 2017 року по липень 2018 року, було нараховано заробітну плату на загальну суму 633 074, 49 грн, а фактично виплачена у розмірі 1 076 051,42 грн. Таким чином, [PERSON] заволодів грошовими коштами АТ «Херсонська ТЕЦ» у розмірі 442976,93 грн. Однак, як заначалося судом вище, позивачем не надано до суду доказів відсторонення [PERSON] від займаної посади генерального директора в період з 14.06.2018 року по 31.07.2018 року, а також не надано обгрунтування визначеної ним суми нарахованої заробітної плати у розмірі 633074,49 грн, а отже і визначеної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача у розмірі 442976,93 грн. При цьому судом встановлено, що сума безпідставно виплаченої відповідачу заробітної плати за період з липня 2017 року по травень 2018 року складає 925402,55 грн, тобто більша ніж просить стягнути позивач. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Аналогічний висновок викладений у постановах КЦС ВС від 13.03.2024 року, справа № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23, від 02 червня 2022 року, справа № 602/1455/20, провадження № 61-475св22. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц) Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За такого, враховуючи вищевказане, беручи до уваги докази, які містяться в матеріалах справи, а також дотримуючись принципу диспозитивності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та з [PERSON] слід стягнути безпідставно набуте майно у вигляді виплаченої заробітної плати за період його відсторонення від займаної посади генерального директора з липня 2017 року по травень 2018 року у сумі 442976,93 грн. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, яке обгрунтоване тим, що нарахування заробітної плати у сумі 1076051,42 грн мало місце у період з липня 2017 року по липень 2018 року, а отже, 3-х річний термін на звернення до суду на дату подання позову сплив. Так, відповідно до ст. ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (Рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. В разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач. Як встановлено судом вище, [PERSON] безпідставно набуте майно у вигляді неправомірно виплаченої заробітної плати у період з липня 2017 року по травень 2018 року. Отже, позивач дізнався про порушення його цивільного права у 2018 році, а тому строк на звернення до суду за захистом свого права сплив у 2021 році. Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.10.2025 року. Разом з тим, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено в подальшому на всій території України, згідно з постанов Кабінету міністрів України. Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 воєнний стан було запроваджено з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено по теперішній час. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX, відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 258, 259, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, строк позовної давності відповідно до п.19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності закінчувався у 2021 році, а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду справи, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, то позиваем не пропущено строки позовної давності. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін. Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно платіжної інструкції №110 від 07.10.2025 року позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 5315,72 грн. За такого, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5315,72 грн.

Outcome: approved