Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до Львівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] ; Державний нотаріус Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Стефанишин Марія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Просить суд визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом право власності в частці 1/1 на житловий будинок садибного типу (загальною площею 44,4 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв.) з господарською будівлею по [ADDRESS] , з підстав зазначених у позові. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 29.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Витребувано від Державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Стефанишин Марії Володимирівни належним чином завірену (прошиті та пронумеровані всі аркуші, скріплені гербовою печаткою) копію спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак її представник - адвокат Вольський А.Б. надав на адресу суду заяву 17.02.2026 року (а.с. 48) у якій просить суд розгляд справи провести у його та довірителя відсутності. Позовні вимоги підтримують, просять такі задоволити. Представник відповідача, Львівської міської ради Львівської області, в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином. Представник третьої особи - державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Стефанишин Марії Володимирівни, в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Окрім цього, на виконання ухвали суду про витребування спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зазначила, що спадкова справа не заводилась. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Щодо позовних вимог не заперечує, просить такі задоволити. А тому, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача та її представника, представника відповідача, третьої особи та представника третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого, зважаючи на подані ними заяви про розгляд справи у їх відсутності, висловлені позиції у справі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батько позивачки - [PERSON] , який народився [INFO] помер [INFO] , що видно з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). За життя батько позивача побудував житловий будинок садибного типу (загальною площею 44,4 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв.) з господарською будівлею по [ADDRESS] . Як зазначає позивач, на день смерті батько право власності на будинок не оформляв. Відповідно до записів погосподарської книги № 19 Зашківської сільської ради (1983-1985 роки) за особовим рахунком № [NUMBER] значиться житловий будинок під порядковим номером [ADDRESS] , який був побудованим в 1957 році. Головою цього домогосподарства був [PERSON] . Члени домогосподарства: [PERSON] , син, 1977 року народження; [PERSON] , дочка, 1979 року народження та [PERSON] , 1900 року народження, яка померла [INFO] . За даним домогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0,29 га. Кадастровий номер цій земельній ділянці не присвоювався, , що видно з копії виписки з погосподарської книги (а.с.21). За життя, а саме 22 червня 2006 року, [PERSON] склав заповіт відповідно до якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що за законом він буде мати право заповів своєму синові [PERSON] , що видно з копії заповіту (а.с.15). Даний заповіт не змінювався і не скасовувався. [PERSON] (брат позивачки) дану спадщину прийняв в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України - виходячи з того, що він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [INFO] [PERSON] помер, що видно з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.17). За життя він заповіту не складав. Мати позивачки, [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті свого сина - [PERSON] в користь дочки (позивача у справі). Інших осіб, які б по закону чи по заповіту мали б першочергове право на спадок після смерті [PERSON] та [PERSON] (батька та брата позивачки) немає. Родинні відносини між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивачем [PERSON] підтверджуються копіями свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] з яких видно, що їхніми батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 16). Своє дівоче прізвище Кіт позивач змінила на [PERSON] у зв"язку із укладенням шлюбу [INFO] з [PERSON] . Як встановлено судом, після смерті свого брата - [PERSON] позивач звернулась до державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Стефанишин М.В. із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата у зв"язку із чим було відкрито спадкову справ № 640/2024. Відповідно до довідки державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Стефанишин М.В. за вих. №105/01-16 від 17 січня 2025 року [PERSON] (позивач), [INFO] є єдиним спадкоємцем за законом на все майно після смерті [PERSON] (а.с.20). Однак, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2025 року [PERSON] отримала після смерті свого брата спадкове майно лише у вигляді грошових вкладів, що видно з копії даного свідоцтва (а.с.18), а в отриманні спадкового майна у вигляді будинку [ADDRESS] позивачу було відмовлено у зв"язку із відсутністю правовстановлюючого документу на нього. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. ст. 1216, 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини; Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу ДержжитлокомунгоспуУкраїни №56 від 13 грудня 1995 року вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. В даному випадку, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, зокрема те, що будинок не був неправомірно або самочинно побудований, інших спадкоємців, окрім позивача, які б претендували на спадкове майно не має, а також те, що відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України №56 від 13 грудня 1995 року, державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали, суд приходить до висновку, що у позивача наявні правові підстави щодо визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом. Діючою на той час постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, було передбачено порядок реєстрації будинків в сільських населених пунктах, а тому записи в по господарських книгах підтверджується власність. Згідно п 6-7 Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані по господарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону , виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди. Як вбачається з довідки № Ф2/36 від 19.01.2026 року виданої Обласним комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" [PERSON] про те, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" станом на 29.12.2012 року реєстрація житлового будинку [ADDRESS] не проводилась (а.с.34). Враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку, як наслідок позовні вимоги підлягають задоволенню. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved