Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також залишення [PERSON] проживати разом з позивачем. В обґрунтування позову зазначила, що 14 червня 2013 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу в подружжя народилась донька: [PERSON] , [INFO] . З 2019 року шлюбні відносини були припинені, сторони проживають окремо, спільного побуту не ведуть, з огляду на що позивач просить розірвати укладений між сторонами шлюб. Крім того, з нею проживає неповнолітня дитина сторін, тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в в твердій грошовій сумі в розмірі 3 196 (три тисячі сто дев`яносто шість гривень) на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] до досягнення ним повноліття. Представником позивача було надіслано клопотання про відмову від частини позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки. У судовому засіданні, яке відбулось 04 березня 2026 року було задоволено клопотання про відмову від частини позовних вимог та прийнято таку відмову, про що відповідна ухвала занесена до протоколу судового засідання. Позивач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіславши засобами поштового зв`язку заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Дана зава судом не береться до уваги, так як неможливо визначити підписувала, оскільки підпис на заяві не завірений відповідно до вимог чинного законодавства. З урахуванням факту другої неявки відповідача в судове засідання, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності. Суд, заслухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №696. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають та не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 11 вересня 2013 року. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено судом, неповнолітня дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, навчанні, суд дійшов висновку, що позов в цій частині слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 196,00 (три тисячі сто дев`яносто шість гривень), щомісячно, починаючи з 11 грудня 2025 року і до повноліття дитини.

Outcome: approved