Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

26.11.2025 представник позивача ТОВ «Кредит - Капітал» - адвокат Усенко М.І. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (у тексті - підсистема «Електронний суд» ЄСІТС) звернувся з цим позовом до Гайсинського районного суду Вінницької області. Ухвалою судді зазначеного суду від 08.12.2025 (а. с. 63) позовну заяву разом з матеріалами справи № 129/4318/25 передано за підсудністю до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області, яку суд отримав 23.01.2026. В обґрунтування позову зазначено, що 12.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (у тексті - ТОВ «Селфі Кредит») та [PERSON] (у тексті - [PERSON] та/або позичальник, та/або відповідач) за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір № 410515 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» (у тексті - договір та/або кредитний договір), згідно з умовами якого відповідач отримав 5000,00 грн строком на 365 днів, з обов`язком сплати процентів за користування кредитними коштами, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені договором. ТОВ «Селфі Кредит» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти у зазначеній в договорі сумі. У свою чергу відповідач умов вказаного кредитного договору не виконав. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» (у тексті - ТОВ «ФК «Кредит - Капітал», позивач) укладено договір факторингу № 01022024, згідно з умовами якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» право грошової вимоги за зазначеним кредитним договором. 14.11.2025 позивач на адресу відповідача надіслав досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості, яку [PERSON] не виконав. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у встановлених договором порядку та строки, станом на день звернення до суду він має заборгованість в розмірі 44600,00 грн, з яких 5000,00 грн - сума кредиту, 39600,00 грн - сума відсотків за користування кредитом. Позивач просить стягнути дану заборгованість за простроченими зобов`язаннями та судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви, в розмірі 2422,40 грн, та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою від 27.01.2026 позовну заяву судом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а її розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачеві та його представникові копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі доставлено в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС 29.01.2026, що підтверджується довідками, складеними відповідальним працівником суду (а. с. 80, зворот а. с. 80). Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, яка 27.01.2026 судом надіслана відповідачеві рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його зареєстрованого місця проживання, 10.02.2026 повернулася до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 82, 83). 16.02.2026 судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, про що постановлено відповідну ухвалу (а. с. 86). Судове засідання призначене на 12.03.2026 (зворот а. с. 86). Позивачеві та його представникові копію ухвали про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і судову повістку про виклик до суду в цивільній справі доставлено в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС 19.02.2026, що підтверджується довідками, складеними відповідальним працівником суду (а. с. 89 - 91). Копії ухвал про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 27.01.2026 і про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін від 16.02.2026, та судова повістка про виклик до суду в цивільній справі, які 18.02.2026 судом надіслані відповідачеві рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його зареєстрованого місця проживання, 03.03.2026 повернулися до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 92, 93). 18.02.2026 на офіційному веб-порталі Судової влади України розміщено оголошення про виклик [PERSON] до суду (а. с. 88). Представник позивача в судове засідання 12.03.2026 не з`явився; у пункті 3 прохальної частини позовної заяви просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності (зворот а. с. 5). 10.03.2026 від представника позивача до суду надійшло клопотання про підтримання позовних вимог, у якому він також просить здійснювати розгляд справи за його відсутності (а. с. 94). Відповідач в судове засідання не з`явився, при тому що про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином; про причини неявки суд не повідомив; клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Відзив на позовну заяву або інші заяви по суті справи від відповідача до суду не надійшли. Згідно з ч. 8 ст. 178 і абз. 1 ч. 2 ст. 191 Цивільного процесуального кодексу України (у тексті - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За наведених обставин, в силу приписів зазначеної норми ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 275 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до статей 13, 43, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; сторони та інші учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Із матеріалів справи вбачається, що при укладанні договору сторони керувались статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію», де зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзацом 2 ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України (у тексті - ЦК України) передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 в справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20). До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. В силу приписів статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, або частково чи у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 12.09.2022 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Селфі Кредит» укладено електронний договір № 410515 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» (зворот а. с. 17 - 28). Згідно з умовами кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) становить 5000,00 грн (пункт 1.3. договору); строк кредиту - 365 днів, періодичність сплати процентів - кожні 30 днів (пункт 1.4. договору); стандартна процентна ставка - 2,2 % в день (пункт 1.5. договору). Аналогічні умови містяться у паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), який як і всі інші документи, що в сукупності складають договір, підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором «В401». Відповідно до п. 2.1. договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Згідно з умовами договору дані реквізити надаються позичальником товариству самостійно, з метою отримання кредиту. Пунктом 3.1. договору передбачено, що проценти, які нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Як вбачається із проведеного первісним кредитором розрахунку заборгованості станом на 01.02.2024, у відповідача наявна заборгованість у розмірі 44600,00 грн (зворот а. с. 30 - а. с. 37). Пунктами 1.1., 1.15., 9.2., 9.6. договору передбачено, що він укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, створеному в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Укладення товариством з позичальником кредитного договору в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки, і прирівнюється до такого, що укладений в письмовій формі. Пунктом 9.11. договору передбачено, що всі додатки до цього договору підписані сторонами є невід`ємною частиною договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ч. ч. 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Довідкою про ідентифікацію (а. с. 29) підтверджується, що 12.09.2022 ТОВ «Селфі Кредит» надіслало [PERSON] на номер мобільного телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор «В401» для акцептування договору № 410515 від 12.09.2022, яким вказаний договір підписаний. Наявним в матеріалах справи листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек» від 20.10.2025 № 20251020-1097 підтверджується, що на зазначену в договорі картку клієнта 12.09.2022 успішно перераховано кошти на суму 5000,00 грн, що свідчить про укладення зазначеного договору та виконання його умов ТОВ «Селфі Кредит», чого відповідач не заперечив. Тобто ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконало, надавши йому кредит в сумі 5000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на його платіжну картку. Станом на 01.02.2024 відповідач у строки, передбачені договором, не виконав перед кредитором свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та нарахованих процентів, у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, згідно з умовами якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» право грошової вимоги за кредитними договорами відповідно до реєстру боржників (зворот а. с. 37 - а. с. 42). Відповідно до витягу з реєстру боржників, кредитний договір № 410515, укладений 12.09.2022 між ТОВ «Селфі Кредит» і [PERSON] міститься в реєстрі боржників за порядковим номером 7153. Загальна сума заборгованості - 44600,00 грн, яка складається із тіла кредиту - 5000,00 грн і відсотків - 39600,00 грн. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Отже позивач правомірно набув право грошової вимоги ТОВ «Селфі Кредит» до [PERSON] за договором № 410515 від 12.09.2022 про надання споживчого кредиту, що підтверджується: договором факторингу № 01022024 від 01.02.2024, згідно якого права вимоги переходять до нового кредитора у день здійснення фінансування (оплати) на користь кредитора у повному обсязі в сумі, вказаній у пункті 7.1 даного договору (п/п. 6.2.3); копією платіжної інструкції № 74875 від 01.02.2024 (зворот а. с. 43) про сплату ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» на рахунок ТОВ «Селфі Кредит» суми, передбаченої п. 7.1 договору факторингу; актом приймання-передачі реєстру боржників (а. с. 43) та витягом з даного реєстру (зворот а. с. 42). Під час розгляду справи суд не отримав доказів виконання [PERSON] зобов`язань з повернення кредиту та процентів. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Із встановлених судом обставин вбачається, що невиконання [PERSON] в обумовлені договором строки зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ним та ТОВ «Селфі Кредит» призвело до порушення прав ТОВ «ФК «Кредит - Капітал», у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). У цій справі професійну правничу допомогу ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» надавало Адвокатське об`єднання «Апологет». На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи додано договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 (зворот а. с. 46); акт наданих послуг правової (правничої) допомоги № 430 від 10.11.2025 (а. с. 47); детальний опис наданих послуг від 10.11.2025 до акту № 430 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 (зворот а. с. 47); ордер на надання правничої допомоги серії ВС № 1381377 (а. с. 48). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема в рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34 - 36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18). У додатковій постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та постанові від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved