Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У січні 2026 року Позивач ТОВ ««Фінансова компанія «Ейс» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , зазначивши, що 18.03.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №7698952, на суму 10100,00 гривень , які відповідач отримав через ТОВ «Пейтек» на банківську карту, номер якої вказав у заявці при укладенні кредитного договору. Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Первісний кредитор свої зобов`язання виконав в повному обсязі, перерахувавши кошти відповідачеві. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим за даним кредитним договором утворилась заборгованість. 23.10.2024 року між первісним кредитором та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №23.10/24-Ф, відповідно до умов якого останньому відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. 16.05.2025 «ФК Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 16/05/25-Е, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Відповідно до реєстру боржників від 16.05.2025 до договору факторингу, ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 41814,00 грн. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №7698952 в розмірі 36764, 00 грн та судові витрати. Ухвалою Машівського районного суду від 15.01.2026 відкрито провадження по справі, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судові засідання представник позивача не з`явився, згідно матеріалів справи позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.5зв). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судові засідання повторно не з`явилася, належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи, про що свідчать поштове повідомлення про невручення (а.с.106, 107, 119, 120). Відзиву відповідач не подала. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. За положеннями ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та надавши їм належну оцінку, судом установлено таке. 18.03.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] в електронній формі укладено договір № 7698952 про надання споживчого кредиту. Згідно з умовами вказаного кредитного договору п.п. 1.3., 1.4. позикодавець надав позичальнику кредит у розмірі 10 100 грн. строком на 360 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом із стандартною процентною ставкою 2,20 % в день, згідно п. 1.5.1.договору (а.с.9-16). Кредитний договір № 7698952 від 18.03.2024 підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора А7139 18.03.2024 18:05:09 год. Підписання кредитного договору свідчить про те, що відповідач ознайомився з умовами договору та прийняв їх (а.с.16зв) Також [PERSON] електронним підписом, за допомогою одноразового ідентифікатора А7139 18.03.2024 18:05:09 год. підписано Таблицю обчислення вартості кредиту, де визначено останній платіж 13.02.2025 та паспорт споживчого кредиту (а.с.62). Відповідно до п. 2.1. кредитного договору, кошти кредиту надаються ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем первісному кредитору з метою отримання кредиту, а саме [NUMBER] . Згідно з п.п. 2.4. п. 2 Кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за реквізитами вказаними в п.2.1 договору (а.с.10зв). ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої забов`язання виконало, перерахувавши на картку відповідача, зазначену в кредитному договорі, 10100 грн, що підтверджується випискою, наданою ТОВ «ПЕЙТЕК» вих №20241113-1/1 від 13.11.2024 (а.с.28зв). Як вбачається з розрахунку заборгованості ТОВ «Авентус Україна», [PERSON] жодного платежу на погашення кредитного договору не вносила, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 22.10.2024 в розмірі 41814,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу 10 100 грн, суми заборгованості за відсотками 26664,00 грн та штрафами 5 050 грн (а.с.23-28) Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає: Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Частиною першою статті 627 ЦК України, визначено, що у відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляі (статі 205, 207 ЦК України). Таким чином, судом установлено, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір у якому сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Також установлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Частиною 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» установлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абзац 3 ч.1). Враховуючи, що кредитний договір №7698952 від 18.03.2024, таблицю обчислення вартості кредиту, паспорт споживчого кредиту підписано електронними підписами позичальника, що відтворені шляхом використання одноразових ідентифікаторів, вказане свідчить, що [PERSON] підтвердила прийняття нею умов Кредитного договору щодо розміру, строку кредитування, процентної ставки, розміру комісії та взяття на себе зобов`язання, передбачені умовами договору (а.с.9-17,62). Таким чином, суд вважає, що вказаний договір укладено саме з [PERSON] , оскільки без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору та спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано. Згідно інформації, що міститься у довідці ТОВ «ПЕЙТЕК» від 13.11.2024 № 20241113-1/1, за транзакцією № 6bb790b3-ba01-40bd-b2aa-fb8196370060, на виконання договору з ТОВ «Авентус Україна» [PERSON] були перераховані кошти в сумі 10100 грн на картку [NUMBER] (а.с.28зв). Як підтверджується випискою АТ «КБ «Приватбанк» від 30.01.2026 № 20.1.0.0.0/7-261227/79434-БТ [PERSON] на картковий рахунок № [NUMBER] були азараховані кошти 10100,00 грн 18.03.2024 (а.с.109) Отже, ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за Кредитним договором (п.2.1) та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку № № [NUMBER] . Суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного у договорі, а тому є всі підстави стверджувати, що [PERSON] отримала від ТОВ «Авентус Україна» 18.03.2024 кредитні кошти в сумі 10100,00 грн. та скористалась ними на власний розсуд. Доказів на спростування вказаного відповідач не надав, а також відповідачем не надано доказів повернення тіла кредиту в повному обсязі. Таким чином, розмір невиконання зобов`язань за тілом кредиту за вказаним кредитним договором становить 10100,00грн. 23.10.2024 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23.10/24-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с.39-50). Відповідно до реєстру боржників від 23.10.2024 до договору факторингу № 23.10/24-Ф від 23.10.2024, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 41814,00 грн, з яких: 10100,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 26664,00 грн сума заборгованості за відсотками; 5050,00 грн сума заборгованості за пенею, штрафами (а.с.47зв). 16.05.2025 між ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 16/05/25-Е, відповідно до умов якого позивач ТОВ «ФК ЕЙС»» отримав право грошової вимоги до боржників зазначених у Реєстрі боржників (а.с.51-60). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 16/05/25-Е від 16.05.2025 від ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право до відповідача за Договором кредитної лінії № 7698952 від 18.03.2024 на загальну суму 41814,00 грн, з яких: 10100,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 26664,00 грн сума заборгованості за відсотками; 5050,00 грн сума заборгованості за пенею, штрафами (а.с.56зв). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Позивачем надано договір відступлення права вимоги, який оформлений та підписаний належним чином, витяг з реєстру боржників, платіжну інструкцію про перерахування узгодженої суми за договором про відступлення права вимоги. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 Як зазначено, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Таким чином у суду відсутні підстави ставити під сумнів укладений договір відступлення права вимоги та реєстр боржників, у зв`язку з чим суд вважає, що ТОВ «ФК «ФК «ЕЙС» має право вимоги від боржника [PERSON] заборгованості, що утворилася на підставі кредитного договору № 7698952 від 18.03.2024. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10100,00 грн суд зазначає наступне. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Як визначено в ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів щодо повернення тіла кредиту в повному обсязі відповідачка не надала. Таким чином, зобов`язання за кредитним договором щодо повернення тіла кредиту в повному обсязі відповідачкою не виконані. Приймаючи до уваги те, що відповідачка отримавши кредитні кошти, зобов`язання з їх повернення не виконала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10100,00 грн є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами в сумі 22664,00 грн, суд зазначає наступне. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже, за приписом зазначеної статті нарахування процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування кредитом. Тобто, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється виключно в межах строку кредиту, що передбачено, крім ст. 1048 ЦК України, і самим Договором. Аналіз викладених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050ЦКУкраїни право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018року у справі № 202/4494/16-ц). Проценти за «користування кредитом» нараховані після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження N12-16гс22). Пунктом 9.8. Договору визначено, що клієнт, підписуючи цей договір, підтверджує, що перед його укладенням йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с.15зв). З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховані з 18.03.2024 по 16.07.2024, тобто в межах строку кредитного договору та до передачі права вимоги першому фактору (а.с.63-38). З даного розрахунку заборгованості також вбачається, що [PERSON] не сплачувала жодних коштів на виконання зобов`язань взятих на себе за Договором. З вказаного розрахунку судом встановлено, що з 18.03.2024 по 16.07.2024 відсотки відповідачу було нараховано виходячи з розміру відсоткової ставки 2,2 % на день. Судом встановлено, що позивачем було нараховано відсотки в межах дії договору, після закінчення строку дії договору позивач не здійснював нарахування відсотків, що відповідає вимогам закону. Разом з тим, розмір нарахованих відсотків не в повній мірі відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», з огляду на таке. Пунктом 5 розділу І ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 3498-IX від 22.11.2023), статтю 8ЗУ «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою. Відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023. Як встановлено судом, договір між сторонами укладено 18.03.2024, отже договір було укладено після набрання чинності Законом № 3498-IX від 22.11.2023, тому дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на кредитний договір укладений між сторонами, який є підставою даного позову. Згідно п.17 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в період з 18.03.2024 до 21.04.2024 розмір денної процентної ставки відповідав умовам договору, проте з 22.04.2024 по 16.07.2024, розмір відсотків згідно вказаного закону не міг перевищувати 1,5 %, проте позивач нараховував відсотки виходячи з розміру процентної ставки 2,2 %. Отже, за період з 22.04.2024 по 16.07.2024 розмір відсотків нарахований позивачем в розмірі 26664,00 грн. не відповідає розміру визначеному вимогам ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Так, за підрахунками суду, розмір відсотків за період: з 18.03.2024 по 21.04.2024 складає: 10100,00 грн х 2,2% х 35 дів = 7777,00 грн; з 22.04.2024 по 16.07.2024 складає: 10100,00 грн х 1,5% х 86 днів = 13029,00 грн; Таким чином, за підрахунками суду, загальний розмір відсотків за період з 18.03.2024 по 16.07.2024 терміну дії договору та передачі права вимоги першому фактору, становить 20 806,00 грн. Приймаючи до уваги те, що відповідач отримавши кредитні кошти зобов`язання з повернення процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі не виконав, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами. Разом з тим, враховуючи те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів в сумі 26664,00 грн, які нараховано без урахування граничного розміру денної процентної ставки, визначеної ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти в розмірі за підрахунками суду в сумі 20 806,00 грн, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №7698952 від 18.03.2024 в сумі 30906,00 грн, де 10100,00 грн - тіло кредиту, 20 806,00 грн сума нарахованих процентів. При вирішення питання стягнення судових витрат, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, що на момент подання позову до суду складає 2662,40 грн. Позовна заява з доданими до неї матеріалами позивачем подано через систему «Електронний суд» та сплачено судовий збір в сумі 2662,40 грн. Позивачем при подачі позову до суду було заявлено позовні вимоги в загальному розмірі 36764,00 грн, судом задоволено позовні вимоги на суму 30906,00 грн, що становить 84,07% від ціни позову. Отже з відповідача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2238,28 грн - 84,07% від 2662,40 грн. Як зазначено в п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У позовній заяві, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. (а.с 5зв). Як зазначено в ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частини перша статті 81 ЦПК України, визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЙС» та адвокатське об`єднання «Соломко та партнери» (Виконавець) 20.08.2025 уклали Договір №20/08/25-01 про надання правової (правничої) допомоги за умовами якого, клієнт замовляє, приймає та оплачує, а виконавець надає послуги правової (правничої) допомоги, адвокатського захисту, представництва клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, в тому числі правничу допомогу у справі про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] по кредитному довгору № 768952 від 18.03.2024 (а.с.69-70, 71). Актом наданих послуг №20/08/25-01 від 20.08.2025 підтверджено факт надання Адвокатським об`єднанням та прийняття клієнтом послуг згідно договору (боржник [PERSON] ), сума наданих послуг 7000,00 грн (а.с.72). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом установлено, що відповідачем не подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Водночас, відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд враховує, що при підготовці позовної заяви до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутня необхідність у вивченні та опрацюванні великої за обсягом законодавчої бази, що регулює спірні відносини, оскільки існує усталена судова практика, представник позивача участі в судових засіданнях не приймав. За таких обставин, суд вважає, що вказаний розмір витрат на правничу допомогу є занадто завищеним, виходячи з критерію розумності та враховуючі конкретні обставини справи, тому суд дійшов висновку, що загальна вартість виконаних представником робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними становить 4000,00 грн. Разом з цим, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки позов задоволено частково, витрати на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог на суму 3362,80 грн, що складає 84,07% % від 4000 грн. На підставі наведеного, ст.247,263-265,273,279,354 ЦПК України, суд,

Outcome: partial