Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

13 січня 2026 року [PERSON] , інтересах якого діє представник адвокат Сергєєва С.А., звернувся до суду з даним позовом та свої вимоги мотивує тим, що він з 2007 року працював в АТ «Сумихімпром». 14 січня 2025 року його було звільнено з роботи з посади слюсаря-ремонтника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Зазначає, що на підприємстві порушуються строки виплати заробітної плати, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 46202 грн 47 коп. Зауважує, що у встановлений законом строк він не звернувся до суду у зв`язку з тим, що йому обіцяли виплатити заборгованість в добровільному порядку та роз`яснювали, що в разі звернення до суду він отримає суму заборгованості пізніше. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин, та стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 46202 грн 47 коп. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] адвокат Сергєєва С.А. подала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач правом на відзив не скористався. У призначений до судового розгляду час представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 15 жовтня 2007 року працював в АТ «Сумихімпром» на різних посадах, а з 26 серпня 2024 року був переведений у дільницю з обслуговування резервного устаткування (ДОРУ) слюсарем-ремонтником 4 розряду (а.с. 8-9). На підставі наказу від 14 січня 2025 року за № 11 [PERSON] звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 10 на звороті). Згідно з наданого позивачем розрахункового листка за січень 2025 року відповідач АТ «Сумихімпром» не виплатило позивачу заробітну плату і борг за підприємством станом на кінець січня 2025 року склав 46202 грн 47 коп., що підтверджується також повідомленням провідного бухгалтера АТ «Сумихімпром» від 14 січня 2025 року (а.с. 3, 10). Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно вимог статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). З наведеної норми вбачається, що визначений ч. 2 ст. 233 строк звернення до суду із позовом повинен обраховуватися з дня отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані йому при звільненні, враховуючи, що з повідомленням позивач був ознайомлений у день звільнення, перебіг строку звернення до суду розпочався 14 січня 2025 року. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що з дати звільнення сподівався на добровільне виконання підприємством обов`язку по сплаті заборгованості. Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, суд виходить з приписів ст.ст. 43, 55 Конституції України про те, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта, сьома статті 43 Основного Закону України). Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України). На переконання суду, враховуючи предмет спору, доводи позивача щодо поважності причин пропуску такого строку, а також те, що з дня отримання позивачем 14 січня 2025 року письмового повідомлення про суму, яка належить йому до виплати при звільненні, до дня подачі позивачем позовної заяви до суду, а саме: 13 січня 2026 року, минуло не більше одного року, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення такого строку. Таким чином, ураховуючи обставини того, що станом на день звільнення [PERSON] з роботи заробітна плата у розмірі 46202 грн 47 коп. йому виплачена не була, а також вказана сума заборгованості не виплачена позивачу і станом на день розгляду даної справи в суді, протилежного відповідач не довів, а матеріали справи вказаних доказів не містять, тому вказана сума заборгованості із заробітної плати підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, позов підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1064 грн 96 коп. (3328 грн * 0,4 * 0,8), ураховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved