Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що, що 22 вересня 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою укладено електронний договір №2959488 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого сума кредиту становить 5 100,00 грн. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало кредит у визначеній сумі шляхом зарахування коштів на платіжну картку відповідачки за допомогою платіжного провайдера. Відповідачка умови договору з повернення кредиту та сплати процентів не виконала. 21 квітня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021, згідно з умовами якого позивач набув права грошової вимоги, зокрема до відповідачки за кредитним договором №2959488. Тому позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 16 728,00 грн, з яких: тіло кредиту 5 100,00 грн, проценти за користування кредитом 11 628,00 грн та судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2 662,40 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. У судове засідання сторони не викликались. Представник позивача у позові не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач відзив не подала. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду справи, однак у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. 06 лютого 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 22 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір №2959488 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство надає позичальнику кредит в сумі 5 100,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , на строк 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,9% в день, знижена процентна ставка 1,43% в день (застосовується, якщо в межах строку надання кредиту або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, позичальник здійснить повне погашення кредитної заборгованості). Відповідно до п.1.1 договору його укладення здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році (п.3.1 договору). Відповідно до розділу 4 договору строк кредиту може бути продовжено за ініціативою споживача шляхом здійснення платежу на користь кредитодавця у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених процентів. Згідно з п.9.2 договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. Договір, а також графік платежів, що є додатком до договору, підписані відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором. У паспорті споживчого кредиту, підписаному відповідачкою 22 вересня 2020 року, зазначені сума та строк кредиту, розмір процентів за стандартною та зниженою процентною ставкою, загальні витрати за кредитом за стандартною ставкою, орієнтовна вартість кредиту за весь строк кредитування. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору щодо надання кредиту. Листом від 16 грудня 2025 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» підтвердило успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 22 вересня 2020 року на суму 5 100,00 грн, маска картки [NUMBER] . Зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки в сумі 5 100,00 грн також підтверджується інформацією, наданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду. Зазначено, що банком випущено платіжну картку [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів не виконала. Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості), складеної ТОВ «Авентус Україна», заборгованість за кредитним договором становить: 5 100,00 грн тіло кредиту, 11 628,00 грн проценти. Нарахування процентів здійснювалося по 20 січня 2021 року включно. З розрахунку видно, що відповідачкою здійснювалася сплата процентів, у зв`язку з чим строк кредиту продовжувався. 21 квітня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021, на підставі якого позивач набув право вимоги за кредитним договором №2959488. Таким чином, заборгованість за кредитним договором становить 16 728,00 грн: 5 100,00 грн тіло кредиту, 11 628,00 грн проценти. Досудовою вимогою від 12 січня 2026 року позивач повідомив відповідачку про наявність заборгованості та необхідність її сплати. Кредитні кошти відповідачкою не повернуто. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за кредитним договором, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Встановлено, що сторонами визначені істотні умови договору, в тому числі сума кредиту, строк кредитування та дата повернення кредиту, відсоткова ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту. Підписавши кредитний договір, відповідачка засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. Заборгованість за процентами нарахована відповідачці в межах визначеного договором граничного строку кредитування (з урахуванням пролонгації), а тому суд погоджується з наданим позивачем розрахунком. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Встановлено, що відповідачка користувалася кредитними коштами, наданими їй на підставі укладеного договору, проте умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачкою кредитного договору з первісним кредитором, порушення нею взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги до відповідачки за цим договором. Відповідачкою порушувалися умови договору, кошти на повернення кредиту не сплачувалися, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідачкою наявність заборгованості за кредитом не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контррозрахунку не надано. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості первісного кредитора, який містять відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідачки за тілом кредиту становить 5 100,00 грн. Тому вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Під час розгляду справи встановлено, що строк кредитування, передбачений договором, 30 днів. Розділом 4 договору передбачена пролонгація строку кредиту за ініціативою позичальника шляхом здійснення платежу у розмірі нарахованих процентів. При цьому умовами договору не передбачено автопролонгацію. З розрахунку первісного кредитора видно, що відповідачкою платежі за договором, зокрема зі сплати процентів, не здійснювалися. Таким чином, пролонгація строку договору не відбулася. Доказів, які свідчать про подальше узгодження сторонами істотних умов кредитування, матеріали справи не містять. Умови п. 9.2. договору, згідно з якими договір діє до повного виконання споживачем своїх зобов`язань за цим договором, а також п.3.1 щодо нарахування процентів з моменту виникнення прострочення, суд вважає неправомірними з огляду на те, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України. Тобто зазначення у договорі умови, згідно з якою проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчить про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Викладене узгоджується з висновками, викладеними у постанові в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Тому суд вважає, що нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору є безпідставним. Нарахування первісним кредитором процентів за користування кредитом за період з 22 вересня 2020 року по 21 жовтня 2020 року у розмірі 2 907,00 грн відповідає умовам договору щодо строку такого нарахування та розміру процентної ставки. Проте подальше нарахування процентів з 23 жовтня 2020 року по 20 січня 2021 року включно у розмірі 8 721,00 грн є неправомірним та не відповідає умовам договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України не заявлено. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 8 721,00 грн не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідачки заборгованості у загальному розмірі 8 007,00 грн, з яких: 5 100,00 грн тіло кредиту, 2 907,00 грн проценти. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1 274,49 грн (47,87%). Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким. Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до матеріалів справи судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 8 000,00 грн. Встановлено, що правова допомога позивачу фактично була надана, відповідачкою не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 829,60 грн (47,87%).

Outcome: partial