Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

28 січня 2026 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 62337,51 грн. Заява обґрунтована тим, що 15.05.2019 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 491004864. На виконання умов договору АТ «Альфа-Банк» надало [PERSON] кредитні кошти в сумі 57894,43 грн. 22.02.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК Форт» укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 491004864 від 15.05.2019 перейшло до ТОВ «ФК Форт». В подальшому 23.02.2021 між ТОВ «ФК Форт» та ТОВ «ФК «Еліт фінанс» укладено договір факторингу № 01-23-02/21, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 491004864 від 15.05.2019 перейшло до ТОВ «ФК «Еліт фінанс». Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК «Еліт фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491004864 від 15.05.2019 в сумі 77602,05 грн., з яких: 53694,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20307,17 грн. - заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість за штрафом. Оскільки [PERSON] умови кредитного договору не виконала в повному обсязі, грошові кошти не повернула ні первісному кредитору, ні позивачу, останній посилаючись на норми ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 62337,51 грн. (виключивши суму штрафу) та судові витрати у справі. Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, яким роз`яснено їх права, зокрема, право відповідача на відзив. Відповідач належним чином повідомлена судом про справу з направленням їй за зареєстрованим місцем проживання копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками. Відповідно до поштових повідомлень копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримала 14.02.2026, а копію позовної заяви з додатками - 17.02.2026. У визначений судом п`ятнадцятиденний строк відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проведено судом без повідомлення сторін за наявними матеріалами позовної заяви. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.05.2019 [PERSON] звернулася до АТ «Альфа-Банк» з офертою на укладення угоди про надання кредиту № 491004864 для повернення заборгованості за попереднім кредитним договором № 630873649 від 12.03.2018 у АТ «Альфа-Банк» (а.с.5). Оферта містить основні умови споживчого кредиту: тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 57894,43 грн., процентна ставка 32 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 36 місяців. Всі відносини, що не врегульовані угодою, [PERSON] запропонувала врегулювати договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.alfabank.ua. 15.05.2019 АТ «Альфа-Банк» погоджено зазначену пропозицію шляхом підписання анкети-заяви про акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 491004864 (а.с.6) . Крім того, сторони цього ж дня узгодили в письмовій формі Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с.5зв). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною другою ст. 638 ЦК України визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав умови договору, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірах та строки, встановлені у договорі. Разом з тим, в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором не виконувала належним чином і станом на 22.02.2021 має заборгованість в сумі 77602,05 грн., з яких: 53694,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20307,17 грн. - заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість за штрафом. Зазначений факт підтверджується випискою по особовим рахункам з 15.05.2019 по 22.02.2021 та розрахунком заборгованості (а.с.24-29). Зокрема, як вбачається з розрахунку заборгованості, [PERSON] на погашення тіла кредиту сплатила: 15.05.2019 978,15 грн., 16.07.2019 1003,77 грн., 16.08.2019 1055,71 грн., 16.12.2019 711,92 грн., а всього 4199,55 грн. (57894,43 -4199,55 = 53694,88). За період з 15.05.2019 по 22.02.2021 [PERSON] повинна була сплатити 30699,62 грн. відсотків (32% річних). Разом з тим, на погашення відсотків [PERSON] було сплачено: 15.05.2019 1543,85 грн., 16.07.2019 1571,23 грн., 16.08.2019 2929,29 грн., 16.12.2019 4348,08 грн., а всього 10392,45 грн. (30699,62 - 10392,45 = 20307,17). Крім того, за неналежне виконання умов договору їй було нараховано 4200 грн. штрафу, з яких 16.08.2019 нею сплачено лише 600,00 грн. Наведений розрахунок заборгованості суд вважає належним та допустимим доказом по даній справі із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 14.07.2020 року по справі № 367/4970/13-ц, постанові від 08.07.2020 року по справі №464/4985/15-ц, постанові від 02.07.2020 року по справі №753/16745/15-ц, які підлягають застосуванню судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21). Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості по кредиту, розмір якої відображено у виписках та розрахунку, відповідач не надала, а тому доданий позивачем розрахунок заборгованості суд вважає належним та допустимим доказом у справі. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу України. За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 22.02.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК Форт» укладено договір факторингу № 1 (а.с.9-14). На виконання умов договору ТОВ «ФК Форт» сплатило АТ «Альфа-Банк» 14235001 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 35 від 23.02.2021 (а.с.14зв). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК Форт» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491004864 від 15.05.2019 в сумі в сумі 77602,05 грн., з яких: 53694,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20307,17 грн. - заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість за штрафом (а.с.22). В подальшому 23.02.2021 між ТОВ «ФК Форт» та ТОВ «ФК «Еліт фінанс» укладено договір факторингу № 01-23-02/21 (а.с.15-19). На виконання умов договору ТОВ «ФК «Еліт фінанс» сплатило ТОВ «ФК Форт» 13235000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 129 від 23.02.2021 (а.с.21). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК «Еліт фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491004864 від 15.05.2019 в сумі в сумі 77602,05 грн., з яких: 53694,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20307,17 грн. - заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість за штрафом (а.с.23). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно приписів ст.ст. 514 та 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як установлено судом з матеріалів справи, укладені договори факторингу були чинними на час їх підписання та позивач правомірно набув право вимоги до відповідача за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Разом з тим, при поданні позову позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 62337,51 грн. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач в частині надання кредиту відповідачу та стягнення з останнього процентів за надання кредиту, підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими судом в судовому засіданні, в той же час відповідачем не надано жодних належних доказів, що підтверджують необґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. Так само відповідач не висловила й жодних заперечень щодо змісту позовних вимог, а також доказів якими вони обґрунтовуються. За таких обставин позовні вимоги підлягають повному задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кредитну заборгованість на загальну суму 62337,51 грн. Що стосується розподілу судових витрат, то суд робить наступні висновки. Так, відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати /окрім договору про надання правничої допомоги/ детальний опис робіт /наданих послуг/, виконаних адвокатом /для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті/ та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом на правничу допомогу та 03.07.2024 між останнім та адвокатом Литвиненко О.І. було укладено договір № 03-07/24 про надання правової допомоги, в тому числі і по стягненню кредитної заборгованості із [PERSON] (а.с.30-31). Як вбачається з платіжної інструкції позивач згідно акту № 4 приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2025 сплатив адвокату 9200 грн., в т.ч. за надання юридичної консультації - 1000 грн., правовий аналіз наявних документів - 4000 грн., підготовка позовної заяви - 4200 грн. (а.с.31зв,33). На думку суду, витрати позивача на професійну допомогу є документально підтвердженими. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачем не подавалося, хоча відповідно до положень частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У своїй Постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24) Верховний Суд висловив позицію про те, що саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Таким чином, суд позбавлений можливості зменшення заявлених судових витрат на правничу допомогу за власною ініціативою та вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь позивача в заявленому останнім розмірі (9200 грн.). Згідно платіжної інструкції при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3328 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у вищевказаному розмірі. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в загальному розмірі 12528,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved