Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Представник позивача через систему «Електронний Суд» звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 06.09.2020-100005087, укладеним між [PERSON] та ТзОВ «Споживчий Центр» 07.09.2020 року, у розмірі 21760 грн., яка складається з 12800 грн. заборгованості за тілом кредиту, 8960 грн. заборгованості за відсотками. Мотивував позовні вимоги тим, що [PERSON] звернувся до ТзОВ «Споживчий Центр» і уклав 07.09.2020 року кредитний договір № 06.09.2020-100005087, отримавши грошові кошти у розмірі 16000 грн. Вказав, що [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилася згадана заборгованість. Зазначив, що 28.03.2025 року між ТзОВ «Споживчий Центр» та ТзОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № СЦ-280325-15, відповідно до якого, а також переліку № 1 до вказаного договору, позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором № 06.09.2020-100005087 від 07.09.2020 року. Враховуючи наведене, просив позовні вимоги задовольнити, а судові витрати, які складаються з 2422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору та 6000 грн. на професійну правничу допомогу, стягнути з відповідача. Ухвалою судді Дрогобицького районного суду Львівської області від 13.11.2025 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова, які надійшли 03.12.2025 року. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2025 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області, які надійшли 13.01.2026 року. Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.01.2026 року позовну заяву залишено без руху, стороні позивача надано десятидениий строк для усунення недоліків, описаних у такій. 21.01.2026 року представником позивача Овчаренко І.С. подано заяву, якою усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою від 27.01.2026 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції. У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. В силу ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Судом встановлено, що 07.09.2020 року [PERSON] уклав з ТзОВ «Споживчий Центр» кредитний договір № 06.09.2020-100005087, шляхом підписання заявки, паспорту споживчого кредиту, підтвердження укладення кредитного договору, пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора Z2855, внаслідок чого отримав кредит у розмірі 16000 грн. строком на 70 днів зі сплатою 365 % річних. Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 06.09.2020-100005087 від 07.09.2020 року, що підтверджується квитанцією № 262742957 від 07.09.2020 року. Із довідки про розмір простроченої заборгованості № 4381/25-ДПЗ від 29.10.2025 року вбачається, що станом на 29.10.2025 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором № 06.09.2020-100005087 від 07.09.2020 року у розмірі 21760 грн., яка складається з 12800 грн. заборгованості за тілом кредиту, 8960 грн. заборгованості за відсотками. 28.03.2025 року між ТзОВ «Споживчий Центр» та ТзОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № СЦ-280325-15, відповідно до умов якого первісний кредитор ТзОВ «Споживчий Центр» передає (відступає) новому кредитору ТзОВ «Новий Колектор» свої права вимоги за кредитними договорами, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором. У відповідності до переліку № 1 від 28.03.2025 року до договору факторингу № СЦ-280325-15 від 28.03.2025 року первісний кредитор ТзОВ «Споживчий Центр» відступив новому кредитору ТзОВ «Новий Колектор» права вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 21760 грн., яка складається з 12800 грн. заборгованості за тілом кредиту, 8960 грн. заборгованості за відсотками. Відтак, ТзОВ «Новий Колектор» набуло права вимоги до відповідача у розмірі 21760 грн. та статусу нового кредитора за зобов`язаннями останнього перед ТзОВ «Споживчий Центр». Частинами 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача. За ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, суд приходить до висновку, що аргументи, якими представник позивача мотивував позовні вимоги, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому такі слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 06.09.2020-100005087 від 07.09.2020 року у розмірі 21760 грн., яка складається з 12800 грн. заборгованості за тілом кредиту, 8960 грн. заборгованості за відсотками. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. З долучених до позовної заяви звіту про виконану роботу від 11.11.2025 року, платіжної інструкції № 37204767222222462 від 10.11.2025 року, договору про надання правничої допомоги № 07/24-НК від 02.07.2024 року, додаткових угод № 4 від 14.08.2024 року, № 17 від 03.04.2025 року, № 19 від 16.04.2025 року, вбачається, що розмір понесених позивачем витрат у з`язку з розглядом цивільної справи за позовом ТзОВ «Новий Колектор» до [PERSON] , становить 6000 грн та складається з послуг, а саме формування запиту на складання розрахунку ціни позову і отримання переліку необхідних доказів, складання позову, друкування позову та додатків, замовлення сплати судового збору, детальної консультації замовника щодо дій після відкриття провадження у справі та надання інших консалтингових послуг в розрізі проведення претензійно-позовної роботи. Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України"). Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20). Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19, № 910/16803/19. Верховний Суд у своїй постанові від 28 червня 2023 року по справі № 369/576/22 зазначив, що суд може з власної ініціативи зменшити розмір витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії, визначені у ч.ч. 3, 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України. При цьому це не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони про зменшення розміру таких витрат. Дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість. Як вбачається із згаданих вище документів наданих адвокатом, предметом наданої професійної правничої допомоги є формування запиту на складання розрахунку ціни позову і отримання переліку необхідних доказів, складання позову, друкування позову та додатків, замовлення сплати судового збору, детальної консультації замовника щодо дій після відкриття провадження у справі та надання інших консалтингових послуг в розрізі проведення претензійно-позовної роботи. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості в загальному розмірі 21760 грн. Суд констатує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а відтак заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. є завищеними порівняно з вартістю послуг з правничої допомоги в таких категоріях спору, оскільки матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, а враховуючи усталену практику дана справа є не складною. При цьому, адвокатом зовсім не мотивована необхідність витрачання значного часу на аналіз документів, які знаходяться в матеріалах справи, ступінь складності та новизни правових питань, досліджених адвокатом. Отже,

Outcome: approved