Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У листопаді 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики №37287 від 09.11.2018 в розмірі 25104,5 грн та судові витрати (судовий збір і 5000 грн правової допомоги). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (далі по тексту ТОВ Гелексі) та відповідачем був укладений зазначений договір, відповідно до умов якого [PERSON] було надано грошові кошти в сумі 5000 грн, які він зобов`язався повернути у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позивач виконав свої договірні зобов`язання, однак відповідач належним чином їх не виконує та має заборгованість, яка на дату подання позову складається з заборгованості за позикою в сумі 5000 грн та заборгованості по процентам і комісії в сумі 20104,5 грн, які просить стягнути в судовому порядку. Сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи проведено у їхній відсутності. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. Виклики відповідача про місце і час розгляду справи здійснювалися через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. Крім того, інформація про час та місце проведення судового засідання була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним. Згідно з постановою Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини виходить із принципу належної процесуальної обачності (due diligence): сторона, яка знає або повинна знати про існування судового провадження відносно неї, зобов`язана виявляти розумну уважність до його перебігу та вживати заходів для участі в ньому. Неявка такої особи до суду без поважних причин за відсутності будь-яких активних дій з її боку свідчить про самоусунення від участі в процесі, а тому розгляд справи за її відсутності не порушуватиме гарантій ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на викладене, суд згідно із положеннями ч.1 ст.223 ЦПК України вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 09.11.2018 між ТОВ Гелексі та [PERSON] укладено договір позики №37287, відповідно до умов якого відповідач отримав позику в розмірі 5000 грн строком до 08.12.2018, зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% у день від поточного залишку позики, та сплатою комісії у розмірі 1,4 % в день від початкового розміру позики. Долучені до договору графік платежів та паспорт споживчого кредиту містять розмір суми позики, процентну ставку, комісію, строк, відповідальність за порушення умов договору, які підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відповідно до повідомлення ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01.09.2025 на виконання угоди про надання послуг із переказу грошових коштів від 04.08.2017, укладеної із ТОВ Гелексі, товариство успішно перерахувало кошти 09.11.2018 у розмірі 5000 грн на номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] банку емітенту Privatbank на ім`я [PERSON] . У позовній заяві зазначено, що [PERSON] за вказаним договором має заборгованість в сумі 25104,5 грн, з яких: заборгованість за позикою в розмірі 5000 грн, заборгованість по процентами та комісії за користування позикою в розмірі 20104,5 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК). Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Статтями 1046, 1049 ЦК передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1048 ЦК України визначає правову природу процентів як плату за користування позикою (грошима) та встановлює право позикодавця на проценти, договірний характер їх розміру і порядку. Пунктом 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Нормою ст.639 ЦК передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що між сторонами склалися договірні правовідносини. Договір позики №37287 укладений у електронній формі відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», його сторони обумовили усі істотні умови, як то розмір позики та суму відсотків, комісії, що підлягають сплаті за користування коштами, строк дії договору, тощо. Проте позивачем не надано доказів, що ним на картку відповідача перераховано кошти у розмірі 5000 грн, тобто виконано зобов`язання позикодавця відповідно до спірного договору. Принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не звільняє сторону спору, у першу чергу позивача, від обов`язку доведення перед судом тих обставин, на які вона посилається у підтвердження своїх вимог або заперечень (ст.81 ЦПК України). Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Позивачем не долучено ні квитанції про перерахування коштів на картку відповідача, ні доказів належності відповідачу певної картки, ні виписки про рух коштів по картці, тощо. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч.2 ст.13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Окрім того, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу позики, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. Виписка по рахункам, касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів (постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18). Також позивач не використав своє процесуальне право про отримання вказаної інформації, що складає банківську таємницю, у порядку витребування доказів у справі. З огляду на викладене, повідомлення ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01.09.2025 суд позбавлений можливості трактувати як належний, допустимий та достатній доказ видачі ТОВ Гелексі грошових коштів саме відповідачу [PERSON] , оскільки у вказаному повідомленні відсутні посилання на конкретний договір, інформація щодо повного номеру платіжної картки чи належності її певній особі. Таким чином, позивачем не доведено факту виконання ним умови договору позики №37287 щодо видачі коштів, який би породжував обов`язок [PERSON] повернути надані кошти та виконати інші обов`язкові платежі згідно з умовами договору, тобто наявність фактичних договірних відносин між позивачем та відповідачем. Окремо суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача. У документі, який названий розрахунком заборгованості, зазначено про нарахування сум за період з 09.11.2018 по 02.08.2025, проте відсутня колонка, яка узагальнює розрахунок за кожним видом нарахувань. Також вказані розрахунки не відповідають вимогам закону щодо заборони нарахування відсотків поза межами строку дії договору (постанови ВП ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16), оскільки сторони обумовили строк дії договору до 08.12.2018. З урахуванням викладеного суд доходить переконання, що позивачем не доведено порушення його майнових прав відповідачем. Висновки за результатами розгляду позовної заяви. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому кожна з них несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми, тобто такими, які дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до правил доказування у цивільному процесі лише посилання на факти, без їх доведення належними та допустимими доказами, не може бути підставою для задоволення заяви. За таких обставин суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. У силу приписів ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed