Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

15.10.2024 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» до Запорізької міської ради, [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки (в частині). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 квітня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» і фізична особа-підприємець [PERSON] уклали договір перевезення вантажу № 260418, відповідно до якого ФОП [PERSON] (перевізник) зобов`язується доставити ввірений йому товариством (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується оплатити за перевезення вантажу встановлену договором плату. 11 червня 2018 року в автомобілі під час перевезення вантажу сталася пожежа, під час якої вказаний вище вантаж було знищено. У результаті пожежі товариству завдані збитки на загальну суму 822884,94 (вісімсот двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят чотири) гривні 94 копійки. Свої зобов`язання з відшкодування збитків ФОП [PERSON] добровільно не виконав. 05 липня 2018 року товариство звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП [PERSON] про стягнення 822884,94 гривень. 09 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив рішення, відповідно до якого позов задовольнив; стягнув з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Аверс Україна" 822884,94 грн. (вісімсот двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят чотири гривні 94 коп.) вартості втраченого товару відповідно до договору перевезення вантажу №2604189 від 26.04.2018, 39700,00 грн. (тридцять дев`ять тисяч сімсот гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, 42495,15 грн. (сорок дві тисячі чотириста дев`яносто п`ять гривень 15 коп.) витрат на проведення судових експертиз та експериментальних досліджень та 12343,28 грн. (дванадцять тисяч триста сорок три гривні 28 коп.) судового збору. 20 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив додаткове рішення у цій справі, згідно з яким стягнув з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Аверс Україна" 1500,00 грн. (одну тисячу п`ятсот гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу та 1921,00 грн. (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги. 22 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд за результатами апеляційного перегляду зазначеної справи прийняв постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця [PERSON] залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 у справі № 908/1290/18 - без змін. Рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 набрало законної сили 22.07.2020. 29 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд за прийняв додаткову постанову, згідно з якою стягнув з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Аверс Україна" 17000,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.) судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу, у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції. 15 вересня 2020 року Верховний Суд постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за скаргою ФОП [PERSON] на вказані вище судові рішення у зв`язку з тим, що ціна позову не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Господарський суд Запорізької області видав три накази від 06.08.2020 про стягнення з ФОП [PERSON] грошових коштів на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019, додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 та додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2020. На підставі зазначених наказів приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. 02 вересня 2020 року відкрив виконавчі провадження ВП № [NUMBER], ВП № [NUMBER], ВП № [NUMBER]. Станом на день подання позову [PERSON] на праві власності належали 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Під час здійснення примусового виконання зазначених вище судових наказів товариство дізналося, що 06 липня 2018 року [PERSON] подарував [PERSON] 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд. Зазначений договір посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06.07.2018 за р. № 1970. Задля можливості звернення стягнення на частку житлового будинку, з метою відновлення становища, що існувало до порушення його прав, 09 квітня 2021 року товариство звернулося до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовом про визнання договору дарування недійсним як фраудаторного. 27 вересня 2022 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалив рішення, відповідно до якого вказаний позов задовольнив; визнав недійсним договір дарування 11/25 (одинадцяти двадцять п`ятих) часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06 липня 2018 року за р. № 1970; скасував рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] ; вирішив питання про судові витрати. 21 лютого 2023 року Запорізький апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] прийняв постанову, згідно з якою рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року та додаткове рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким указаний позов залишив без задоволення. 06 березня 2024 року Верховний Суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасував, а рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року залишив у силі. На виконання зазначених судових рішень, 29 квітня 2024 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради Андросенко А.О. припинила право власності [PERSON] на частку житлового будинку. Станом на день подання позову право власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] 21 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К., на підставі заяви товариства, прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Відповідно до вказаної постанови залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 905 666,74 гривень. 27 червня 2024 року товариство звернулося із заявою до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О. про прийняття до примусового виконання судового наказу Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1290/18 про стягнення з [PERSON] зазначеної суми заборгованості. 28 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян М.О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. У ході проведення виконавчих дій товариство дізналося, що земельна ділянка, загальною площею 0,0746 га, по [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, на якій розташований житловий будинок, 11/25 часток якого належать [PERSON] , відповідно до рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року передана у власність [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0418 га, що становить 14/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га та [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га. Указана земельна ділянка передана зазначеним особам як співвласникам житлового будинку [ADDRESS] . Отже, станом на день подання позову право власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] (боржником у виконавчому провадженні), а 11/25 часток земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок - за іншою особою, [PERSON] . Наведене в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на майно боржника. З огляду на це позивач просив визнати недійсним рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0328 га, що становить 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток від земельної ділянки загальною площею 0,0746 га, по [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 3 028,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. 22.10.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказу та витребувано у Запорізької міської ради копію рішення Запорізької міської ради №60/36 від 28.08.2019 року, призначено підготовче судове засідання, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України. 13.11.2024 представником Запорізької міської ради надано відзив на позовну заяву, у якому він проти позову заперечував, зазначив, що спірне рішення не порушує права Товариства, оскільки позивач не є учасником правовідносин з передачі частини земельної ділянки у власність [PERSON] ; рішення Запорізької міської ради було фактично виконано, а тому відсутні підстави для його скасування. Крім того, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки справа підлягає розгляду в адміністративному провадженні, а не цивільному. Просив суд відмовити у задоволенні позову. 18.11.2024 представник позивача подала відповідь на відзив, у якій не погодилася із аргументами відповідача та наполягала на задоволенні позовних вимог. Зокрема, щодо аргументів відповідача зазначила, що оскільки недійсний договір дарування не створив жодних юридичних наслідків, право власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS] у [PERSON] не виникло і не могло виникнути. Відтак і підстава для передачі їй у власність частини земельної ділянки на момент прийняття спірного рішення була відсутня, наявність зареєстрованого права власності на 11/25 часток земельної ділянки за [PERSON] порушує права товариства, адже позбавляє приватного виконавця законної можливості звернути стягнення на частку житлового будинку в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає неспроможним і твердження представника відповідача про неможливість оспорювання рішення Запорізької міської ради у зв`язку з його реалізацією, бо саме по собі виконання спірного рішення не свідчить про неможливість порушення ним цивільних прав та інтересів позивача. Щодо тверджень відповідача про те, що вказана справа повинна розглядатися за правилами адміністративного судочинства, зазначила, що цей спір не пов`язаний із захистом прав у сфері публічно-правових відносин, а стосується цивільних прав та інтересів позивача. Та обставина, що відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин. 20.11.2024 на виконання ухвали суду від 22.10.2024 відповідачем надано копію рішення Запорізької міської ради №60/36 від 28.08.2019. 05.12.2024 представник третьої особи [PERSON] надав до суду пояснення на позовну заяву, у яких стверджував про законність набуття [PERSON] частки земельної ділянки через те, що станом на день прийняття спірного рішення договір дарування був чинним, вважав неналежним і неефективним обраний позивачем спосіб захисту, оскільки він призведе до повернення земельної ділянки у власність Запорізької міської ради, а не [PERSON] , бо останній не був його власником. Зазначив, що належність частки житлового будинку [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності унеможливлює саме по собі звернення стягнення на таку частку в рамках виконавчого провадження, допоки половина її не буде виділена боржнику в натурі. 16.12.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію про те, чи перебуває [PERSON] (громадянка України, РНОКПП [NUMBER] ) на обліку як внутрішньо переміщена особа. Якщо так, вказати адресу, за якою із внутрішньо переміщеною особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції та номер телефону; витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину [PERSON] (громадянкою України, РНОКПП [NUMBER] ) державного кордону в період за останні п`ять років. 08.01.2025 на виконання ухвали суду від 16.12.2024 надійшла інформація від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину [PERSON] (громадянкою України, РНОКПП [NUMBER] ) державного кордону в період за останні п`ять років, відповідно до якої остання виїхала з України 17.02.2023. Ухвалою судді від 10.02.2025, відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи адвоката Приладишевої Наталії Геннадіївни про відвід судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Коломаренко К.А., заявлено самовідвід суддею Коломаренко К.А. як головуючим по цивільній справі за вищевказаним позовом. Передано матеріали справи до канцелярії суду м. Запоріжжя для подальшого розподілу у порядку встановленому ч.1 ст. 33 ЦПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2025 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Баруліну Т.Є. Ухвалою судді від 17.02.2025, прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» до Запорізької міської ради, [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки (в частині). Ухвалою судді від 14.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Пакуло Вероніка Станіславівна тільки 19.01.2026 року надала до суду пояснення на позовну заяву, у яких стверджував про законність набуття [PERSON] частки земельної ділянки через те, що прийняття спірного рішення Запорізької міської ради відбулося 28.08.2019 року, тобто у період чинності попередньо Договору дарування частки житлового будинку й у період коли [PERSON] була належним власником нерухомого майна розміщеного на спірній земельній ділянці. Позивачем жодним чином не доведено порушення порядку отримання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, не доведено порушення хоча б одного з етапів прийняття Запорізькою міською радою спірного рішення, не доведено невідповідність зазначеного рішення вимогам закону, відсутність певних в ньому реквізитів, не доведено й порушення ст. 118, 120,122 ЗК України при прийнятті спірного рішення Запорізькою міською радою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Запорізької міської ради проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Приладишева Н.Г. проти позову заперечував з підстав викладених у письмових поясненнях. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. Правом на надання відзиву на позов не скористалася. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Пакуло Вероніка Станіславівна проти позову заперечував з підстав викладених у письмових поясненнях. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. Правом на надання письмових пояснень по суті справи не скористалися. Інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд установив таке: 27 вересня 2022 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалив рішення у справі № 334/2486/21, відповідно до якого вказаний позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування 11/25 (одинадцяти двадцять п`ятих) часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06 липня 2018 року за р. № 1970; скасував рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] ; вирішив питання про судові витрати. (т.1 а.с. 11-19) 21 лютого 2023 року Запорізький апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] прийняв постанову, згідно з якою рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року та додаткове рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким указаний позов залишив без задоволення. (т.1 а.с. 23-28) 06 березня 2024 року Верховний Суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасував, а рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року залишив у силі. (т.1 а.с. 29-38) Обставини стягнення заборгованості за договором перевезення вантажу № 26048, виконання судових наказів судів господарської юрисдикції та дарування [PERSON] 11/25 часток житлового будинку своїй дочці, [PERSON] , встановлені у рішенні Ленінського районного суду міста Запоріжжя у справі № 334/2486/21 від 27 вересня 2022 року і не підлягають доказуванню в силу своєї преюдиційності. 29 квітня 2024 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради Андросенко А.О., на виконання зазначених судових рішень, припинила право власності [PERSON] на частку житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 376904600 від 02.05.2024. Право власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.05.2024 № 377284596. (т.1 а.с. 40-42) 21 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К., на підставі заяви товариства, прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Відповідно до вказаної постанови залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 905 666,74 гривень. (т.1 а.с. 43-44) 28 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян М.О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. (т.1 а.с. 47) Відповідно до рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року земельна ділянка, загальною площею 0,0746 га, по [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, на якій розташований житловий будинок, 11/25 часток якого належать [PERSON] , передана у власність: [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0418 га, що становить 14/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га, [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га. (т.1 а.с 77) Указана земельна ділянка передана зазначеним особам як співвласникам житлового будинку [ADDRESS] . Отже, право власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS] зареєстровані за боржником у виконавчому провадженні [PERSON] , а 11/25 часток земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок - за іншою особою, [PERSON] . Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд дійшов таких висновків. Відповідно до положень статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (частина перша статті 81 ЗК України). За змістом приписів статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Згідно із ч. 11 ст. 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина перша статті 118 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Отже, передумовою для передачі у власність громадянам України земельної ділянки, є наявність у громадянина права власності на житловий будинок, на якій він розташований. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не погоджується з доводами представника Запорізької міської ради про те, що спірне рішення не порушує права позивача. Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Отже, для реалізації позивачем права на звернення з позовом до суду не має значення, чи є позивач безпосереднім учасником спірних правовідносин. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. У такому разі рішення суду забезпечить поновлення порушеного права позивача, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 Верховний Суд виснував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. У справі, що розглядається: - вимога про визнання недійсним спірного рішення в частині передачі права власності на земельну ділянку [PERSON] ґрунтується на відсутності в останньої права власності на частку житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці. - відсутність права власності на частку житлового будинку підтверджується рішенням суду про визнання недійсним договору дарування як фраудаторного; - юридичним наслідком визнання договору дарування недійсним стало повернення частки у житлового будинку у власність [PERSON] , внаслідок чого частка житлового будинку і частка земельної ділянки натепер зареєстровані за різними особами. За таких обставин, наявність зареєстрованого права власності на 11/25 часток земельної ділянки за [PERSON] порушує права позивача, адже позбавляє приватного виконавця законної можливості звернути стягнення на частку житлового будинку, належну [PERSON] , в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Аргументи представника Запорізької міської ради щодо необхідності розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства суд відхиляє з огляду на таке. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Одним з учасників адміністративного спору є суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З огляду на викладене, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права. Підставою цього позову є неможливість звернути стягнення на частку житлового будинку та отримати відшкодування вартості втраченого товару за договором перевезення, оскільки частка у праві власності на житловий будинок і частка у праві власності на земельну ділянку належить різним особам. За таких обставин, суд констатує, що звернення до суду з цим позовом спрямоване насамперед на захист майнових прав та інтересів позивача, а не на перевірку управлінських дій суб`єкта владних повноважень. Та обставина, що відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин. З наведених мотивів суд визнає неспроможним твердження представника відповідача про неможливість оспорювання рішення Запорізької міської ради у зв`язку з його реалізацією. Саме по собі виконання спірного рішення не свідчить про неможливість порушення ним цивільних прав та інтересів позивача. Протилежний підхід надає «абсолютної» сили рішенню органу місцевого самоврядування і нівелює конституційне право на судовий захист, адже не допускає оскарження рішення після його реалізації. Постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 9901/415/18, № 9901/611/18, № 9901/283/19 суд не враховує, оскільки в межах вказаних справ вирішувалися публічно-правові спори. Твердження представника третьої особи про законність набуття [PERSON] частки земельної ділянки через те, що станом на день прийняття спірного рішення договір дарування був чинним, суд визнає неспроможним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Договір дарування частки житлового будинку, укладений між [PERSON] і [PERSON] був укладений 06 липня 2018 року. З огляду на те, що вказаний договір у подальшому визнаний судом недійсним він не створив жодних юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. При цьому дата набрання законної сили судовим рішенням про визнання недійсним договору значення не має, адже в силу приписів ч. 1 ст. 236 ЦК України такий договір є недійсним з моменту його укладення, тобто з 06 липня 2018 року. Доводи представника третьої особи про неналежність і неефективність обраного позивачем способу захисту суд відхиляє з огляду на таке. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Отже, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. У будь-якому разі слід ураховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до кінцевої мети, якої прагне досягти позивач, звертаючись до суду. Згідно із ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За таких обставин, посилання представника третьої особи на відсутність можливості визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним не відповідає приписам ЗК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. До того ж, як визнання спірного рішення недійсним, так і визнання його незаконним матиме наслідком відновлення становища, яке існувало до його прийняття, у цьому - повернення земельної ділянки у власність Запорізької міської ради та у користування [PERSON] . Аргументи представника третьої особи про те, що внаслідок визнання недійсним спірного рішення частка земельної ділянки не буде належати [PERSON] на ефективність обраного позивачем способу захисту не впливають. За змістом приписів статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Разом із житловим будинком, об`єктом незавершеного будівництва стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Ужите в статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» слово «належить» суд тлумачить розширено, тому констатує, що задля можливості звернення стягнення на житловий будинок, земельна ділянка на якій він розташований, має належати боржникові як на праві власності, так і на праві користування. Суд акцентує, що саме реєстрація права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки за різними особами ( [PERSON] і [PERSON] ) унеможливлює звернення стягнення на майно боржника. Доводи представника третьої особи про належність частки житлового будинку [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності на недійсність спірного рішення не впливають, адже виконавець в силу приписів ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавлений можливості звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у праві спільної власності. З огляду на викладене, вимога Товариства про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0328 га, що становить 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток від земельної ділянки загальною площею 0,0746 га, по [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455 є законною і обґрунтованою, а тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, з відповідачівна користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3028,0 гривень в рівних частках.

Outcome: approved