Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором, посилаючись на те, що 18.01.2019 року [PERSON] уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» договір № L2954663, паралельно з номером договору AG9240687 за яким отримав кредитні кошти зі сплатою відсотків за його користування. В подальшому між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» було укладено додаткові угоди. 01.07.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 01072019. За умовами договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» передав ТОВ «Довіра та Гарантія» за плату належні йому права вимоги до відповідача. Відповідно до Реєстру прав вимоги до такого Договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача. 25 липня 2024 року відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснив погашення заборгованості. Сума заборгованості становить 24469,63 грн., яка складається з: 8900 грн. заборгованість за кредитним договором, 897 грн. заборгованість за відсотками, 8899,99 грн. заборгованість за пенею та штрафами, 4088,37 грн. заборгованість за інфляційними втратами, 1684,27 грн. заборгованість за 3% річних. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором в сумі 24469,63 грн., заборгованості витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн. Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Представник позивача, Романенко М.Е., у позовні заяві просив провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач, [PERSON] , повідомлявся про наявність позову ТОВ «Він Фінанс»до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом оголошення. Будь-яких клопотань від нього не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 18.01.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1300 грн. зі сплатою відростків за його користування 0,50% в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 23.01.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ0662991 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1100 грн. зі сплатою відростків за його користування 0,52% в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 30.01.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ5020194 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. зі сплатою відростків за його користування 0,58% в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 30.01.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ9001068 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. зі сплатою відростків за його користування 0,58% в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 08.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ5022940 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 300 грн. зі сплатою відростків за його користування 1 % в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 09.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ8771539 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. зі сплатою відростків за його користування 1,06% в день, з кінцевою датою повернення 24.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 09.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ5585076 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн. зі сплатою відростків за його користування 1,06% в день, з кінцевою датою повернення 17.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 17.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ4549791 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 500 грн. зі сплатою відростків за його користування 1,13% в день, з кінцевою датою повернення 24.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 18.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ1151648 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 800 грн. зі сплатою відростків за його користування 1,13% в день, з кінцевою датою повернення 24.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. 18.02.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено додаткову угоду № АМ4118838 до договір кредитної лінії AG9240687 за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 900 грн. зі сплатою відростків за його користування 1,13% в день, з кінцевою датою повернення 24.02.2019 року. Штраф за прострочення виконання зобов`язання складає 50%. Згідно довідки про ідентифікацію договір про надання кредиту, а також додаткові угоди були підписані [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора, який було відправлено на номер мобільного телефону. Таким чином суд дійшов висновку, що кредитний договір та додаткові угоди були підписані [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено його укладання сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-260220/54665-БТ від 22.06.206 року на ім`я [PERSON] банком було емітовано карту [NUMBER] , на яку відбулось зарахування грошових коштів: 18.01.2019 року в сумі 1300 грн;09.02.2019 року в сумі 1000 грн.; 30.01.2019 року в сумі 1000 грн.; 09.02.2019 року в сумі 1000 грн.; 23.01.2019 року в сумі 1100 грн.; 30.01.2019 року в сумі 1000 грн.; 18.02.2019 року в сумі 900 грн.; 17.02.2019 року в сумі 500 грн. Додатково повідомлено, що зарахування грошових коштів на суму 500 грн. за період з 08.02.2019 по 08.02.2019 відсутнє. Судом також було встановлено, що 01.07.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 01072019. В подальшому між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Довіра та Гарантія» було укладено додаткові угоди до договору факторингу №01072019. За умовами договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» передав ТОВ «Довіра та Гарантія» за плату належні йому права вимоги до відповідача. Відповідно до Реєстру прав вимоги до такого Договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 18696,99 грн., з яких: 8900 грн. заборгованість основного боргу; 897 грн. заборгованість за відсотками; 8899,99 грн. заборгованість по штрафах. 25 липня 2024 року відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином права вимоги за договором кредиту, та за додатковими угодами укладеними [PERSON] із ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», з рештою перейшло до ТОВ «Він Фінанс». Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за таким кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого у [PERSON] утворилась заборгованість, яку відповідач повинна сплатити на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, суд виходить з наступного. Представник позивача в позовній заяві зазначає, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором, та за додатковими угодами становить 8900 грн. Згідно довідки про ідентифікацію ( а.с.9), позичальником, шляхом використання електронного підпису, були відписані договори кредиту на загальну суму 8300 грн., а саме: 18.01.2019 1300 грн; 09.02.2019 - 1000 грн; 30.01.2019 1000 грн; 09.02.2019 1000 грн; 23.01.2019 1100 грн; 30.01.2019 1000 грн; 18.02.2019 900 грн; 08.02.2019 500 грн; 17.02.2019 500 грн. Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року судом було задоволено клопотання про витребування доказів, та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати до суду інформацію про зарахування грошових коштів на карту [PERSON] за період, який просив представник позивача. Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-260220/54665-БТ від 22.06.206 року на картковий рахунок [PERSON] було перераховано грошові кошти в загальній сумі 7800 грн. (1300+1000+1000+1000+1100+1000+900+500=7800). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином суд встановив наявність боргу [PERSON] перед позивачем за кредитним договором, та за додатковими угодами в сумі 7800 грн. Проте суд погоджується з розрахунками позивача стосовно заборгованості відповідача за відсотками користування кредитними коштами в сумі 897 грн., а також заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 8899,99 грн. Отже суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за кредитним договором та за додатковими угодами становить 17596,99 грн., яка складається з: 7800 грн. заборгованість за тілом кредиту, 897 грн. заборгованість за відсотками, 8899,99 грн. заборгованість за штрафними санкціями. Також суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі розрахунків представника позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості вбачається, що останній заборгував за спірний період позивачу з 3% річних в розмірі 1684,27 грн., з інфляційних втрат у розмірі 4088,37грн. Проте суд не може погодитись з такими розрахунками, оскільки 3% річних та інфляційні втрати була нараховані відповідачу за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за основною сумою заборгованості 8900 грн. Проте судом було встановлено, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 17596,99 грн., а отже 3% річних складає 1585,18 грн, які рахуються за наступною формулою: з 23.02.2019 до 31.12.2019 кількість днів складає 312, отже 17596,99*3%*312:365:100=451,25; з 01.01.2020 до 31.12.2020 кількість днів складає 366, отже 17596,99*3%*366:366:100=527,91; з 01.01.2021 до 23.02.2022 кількість днів складає 419, отже 17596,99*3%*419:365:100=606,01., отже 451,25+527,91+606,01= 1585,18 грн. Також судом було встановлено, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 17596,99 грн., а отже інфляційні втрати складають 3847,84, які рахуються за наступною формулою: з 17596,99*1,21866444-17596,99=3847,84. Підсумовуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 23030,01 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені ТОВ «Він Фінанс» витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн. підтверджуються матеріалами справи: договором про надання правничої допомоги №36 від 25.04.2024, детальним описом робіт, яким визначено загальну вартість наданих послуг Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» в сумі 5000 грн., додатковою угодою до договору №36 про надання правової допомоги від 25 квітня 2024 року, актом про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Таким чином з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 5000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь ТОВ «Він Фінанс» пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 4705,84 (23030,01/ 24469,63х 5000 =4705,84) грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «ФК «ЕЙС» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює 2505,76 грн. (23030,01/ 24469,63х 2662,40= 2505,76).

Outcome: partial