Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

27.01.2026 до Вишгородського районного суду Київської області, позивачем подано, вказану позовну заяву, у якій просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що 18.07.2023 позивач та відповідач зареєстрували шлюб в Оболонському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №1185. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що син зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проживає разом з нею за адресою [ADDRESS] , в будинку батьків позивача, та дитина знаходиться на її утриманні. З батьком дитини, вони проживають відокремлено і за цей час відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, належним чином їх не виконує, матеріально допомагає не регулярно, за час роздільного проживання надав незначну матеріальну допомогу, а спільно вирішити питання, пов`язані з вихованням та утриманням дитини, не вдалося. Позивач, вказуючи, що відповідач є фізично здоровим, працездатним, батьківство не оспорює, інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, вважає, що він має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання їхньої спільної дитини. Оскільки, позивач не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, їй одній важко матеріально утримувати дитину, при тому, що для повноцінного всебічного розвитку сина, їй необхідно купувати йому продукти харчування, вітаміни, якісну і поживну їжу, одяг, взуття, предмети особистої гігієни та інші побутові речі, робити планові вакцинування, тому має потребу у матеріальній допомозі батька. Після виконання вимог частин шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 06.02.2026 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження у судове засідання, призначене на 05.03.2026 о 09:30, про що повідомлено сторін. 20.02.2026 до суду, через систему «Електронний суд», відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, з додатками, у якому зазначив, що з позовною заявою погоджується частково та просить прийняти рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі 5 000 гривень, починаючи з дня подання позовної заяви та не стягувати з нього судового збору, оскільки намагався до цього добровільно сплачувати аліменти, але позивачка звернулася до суду, що спричиняє йому певні збитки в разі прийняття такого рішення. Так, частково визнаючи позовні вимоги, відповідач вказує, що під час переговорів з позивачкою, він виявив бажання добровільно сплачувати аліменти щомісячно та додатково купувати все необхідне для дитини, але вирішити питання в позасудовому порядку не вийшло, так як позивачка наголошує, що обговорений розмір аліментів її не влаштовує, у зв`язку з чим подала позовну заяву про стягнення аліментів на дитину та нею було подано ще одну позовну заяву про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною 3 років. Відповідач зазначає, що не ухиляється від свого обов`язку утримувати свою дитину, і, на сьогодні, згоден сплачувати аліменти щомісяця. До моменту та після подання позову надавав матеріальну допомогу, відсилаючи кошти та купуючи необхідне для дитини, а також сплачуючи необхідні плати по дитячому садочку. Відповідач, посилаючись на відсутність у нього стабільної високооплачуваної роботи, зазначає, що дохід це лише його заробітна плата, яка на сьогоднішній день становить близько 25-30 тис. гривень, оскільки працює у сфері торгівлі, заробітна плата є нефіксованою, нестабільною та з нерегулярною виплатою. Крім цього, як зазначає відповідач, він, не маючи власного житла та маючи зареєстроване місце проживання, фактично проживає у місті Києві із бабусею пенсіонеркою, інвалідом ІІІ групи, та піклується про неї, оскільки вона потребує стороннього догляду ходити до магазину, купувати продукти та ліки, проходити обстеження в лікарні та робити усі домашні справи, при цьому велика частина його доходу витрачається на щоденні потреби, враховуючи комунальні платежі, оплату житла, кредитного зобов`язання, яке було оформлено за згодою дружини на купівлю побутової техніки, купівлю найнеобхіднішого одягу, продуктів, медикаментів, оплату за проїзд до місця роботи та оплата проїзду до місця проживання дитини, покупки продуктів, іграшок тощо. Також, відповідач зазначає, що наразі його батько перебуває на його утриманні, оскільки він не працює та не служить, має проблеми зі здоров`ям та періодично проходить лікування в лікарні в Черкаській області, а тому він змушений допомагати батькові, сплачувати комунальні послуги за його будинок в селі Товста Черкаської області та оплачувати харчування, медикаменти та лікування. Як зазначає відповідач, оскільки його витрати на утримання бабусі, батька та на свої життєві потерби складають більшу частину його заробітної плати, він погоджується сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі 5000, 00 грн., без шкоди для свого існування, оскільки він також має проблеми зі здоров`ям та змушений періодично проходити обстеження та лікування, що потребує значних фінансових витрат. При цьому вказує, що він не має автомобіля, житла, ніяких придбань на суму, яка б перевищувала десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, він не здійснював, натомість позивач отримує соціальні виплати на дитину, працює та має заробітну плату у розмірі 25000,00 грн, проживає у матері, яка оплачує комунальні витрати, та позивач здає в оренду квартиру та має дохід 10 000,00 грн щомісяця, що повністю покриває її базові витрати. Так, до відзиву додано копії: платіжних інструкцій, довідок та квитанцій про здійснення витрат у аптеці, придбання продуктів та інших товарів та скріншотів електронних чеків; довідки від 17.02.2026 про перебування [PERSON] , який проживає у Черкаській області, на стаціонарному лікуванні з 13.02.2026; довідки від 21.06.2024, виданої [PERSON] Вишгородською ЦРЛ з діагнозом про залишкові явища хвороби Шляттера і деформуючий артроз І ст. лівого колінного суглобу; заяви від 21.11.2024 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та квитанції про сплату; пенсійного посвідчення на ім`я [PERSON] , [INFO] , від 31.08.2010 з довічним терміном дії, вид пенсії за віком; довідки до акту огляду МСЕК [PERSON] про наявність ІІІ групи інвалідності з 12.05.2020 по опорно-руховому апарату; скріншоти переписки з мобільного телефону. 01.03.2026 до суду, через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 02.03.2025) відповідачем подано заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позов визнає частково про що було зазначено у відзиві. У судове засідання, призначене на 05.03.2026, з`явилася позивач, яка подала письмові пояснення щодо аргументів відповідача, викладених у відзиві, долучивши до них квитанції щодо її витрат, в тому числі на дитячий садочок, виписку з медичної картки дитини та накази про звільнення з роботи та її прийняття, скріншоти переписки з мобільного телефону. Відповідач у судове засідання не з`явився. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, суд враховує наявність його заяви про розгляд справи у його відсутності, відзиву на позовну заяву та відсутність у позивача заперечень щодо цього і підстав для відкладення розгляду справи, встановлених статтею 223 ЦПК України. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позові, та просила їх задовольнити, заперечуючи щодо аргументів відповідача, викладених у відзиві. Так, у письмових поясненнях позивач зазначає, що відповідач добровільно поніс витрати на дитину у частині одноразового перерахування коштів у розмірі 1000 грн, одноразово придбано упаковку підгузків, декілька одиниць дитячого харчування (снеків) та сплачено 500 грн в батьківський комітет дитячого садочку. Іншої допомоги не було, а долучені квитанції про транзакції не містять найменування товарів та цільового призначення, у зв`язку з чим, вони не підтверджують належного виконання обов`язку утримання дитини, оскільки більшість із них не містять доказів зв`язку з потребами сина. Щодо витрат відповідача на родичів, позивач зазначила, що турбота про них у відповідача виникла лише після подання нею позову до суду, бо до цього часу, відповідач жодного разу не здійснював фінансової допомоги родичам, при тому, що батько відповідача є особою працездатного віку. Об?єктивних доказів встановлення йому інвалідності або офіційного визнання його непрацездатним у розумінні закону суду не надано, а бабуся відповідача отримує пенсію орієнтовно у розмірі 15 000 грн на місяць, що також свідчить про наявність у неї власного джерела доходу. Також, бабуся відповідача має двох дорослих доньок, одна з них проживає разом зі своєю неповнолітньою дитиною у квартирі бабусі, де проживає відповідач, також у неї є ще троє онуків, окрім відповідача, а батько відповідача має ще двох дорослих синів, тобто відповідач не є єдиною особою, яка потенційно може надавати допомогу цим родичам. Щодо власних доходів, позивач зазначила, що була вимушена достроково вийти з відпустки по догляду за дитиною через відсутність належної фінансової підтримки з боку відповідача, а дитина - піти в садочок у віці 1 рік 11 місяців, щоб вона мала змогу працювати. На момент, коли відповідач з 11.01.2026 припинив спільне проживання та перестав брати участь у матеріальному забезпеченні її та дитини, її дохід складав 860 грн державної допомоги. При цьому не заперечує, що здає в оренду квартиру, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, та необхідних витрат для забезпечення потреб дитини, про які детально зазначено у письмових поясненнях. А тому, посилаючись на пропорційність участі батьків у забезпеченні дитини, просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі, передбаченому законом, 1/4 частини доходу, що є стандартною часткою при стягненні аліментів на одну дитину. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заслухавши позивача, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, оцінивши докази на підтвердження обставин у їх сукупності, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 18.11.2023 перебувають у зареєстрованому шлюбі та вони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). Місце приживання дитини з 04.06.2024 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Як встановлено судом, за вказаною адресою також зареєстровано місце проживання відповідача (а.с. 14 на зв, 19). Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 18). Водночас, згідно довідки секретаря Петрівської сільської ради С.Костюк від 26.01.2026 №33, [PERSON] дійсно проживає разом з сином [PERSON] з листопада 2025 року по даний час за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Місце проживання дитини з матір`ю (позивачем), у даному випадку не заперечується відповідачем, який не проживає разом з ними. Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі статтею 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» визначено у 2026 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2 817 гривні, дітей віком від 6 до 18 років 3 512 гривень. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки, позивачем заявлено про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у частці від доходу відповідача, як те передбачено частиною третьою статті 181 СК України, суд вважає за необхідне стягнути їх саме у вказаний спосіб, оскільки аргументи відповідача щодо необхідності стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, як він того бажає, є необґрунтованими, з посиланням на конкретні норми чинного законодавства України. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини встановлено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховує матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме те, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. При цьому, відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, тобто витрати на утримання дитини мають нести спільно обоє батьків. Як зазначив відповідач (батько дитини), він є особою працездатного віку та офіційно працевлаштований, отримує дохід і немає на утриманні інших дітей чи, у встановленому законом порядку, непрацездатних осіб, тому, у сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18). У даному випадку, суд відхиляє аргументи відповідача, викладені у відзиві щодо його особистих витрат та витрат на родичів, враховуючи державне забезпечення таких осіб, та відсутність належних доказів щодо встановлення над ними опіки саме відповідачем та надання ним для них матеріальної допомоги, беручи до уваги обґрунтовані доводи та заперечення позивача щодо цього, не вдаючись до аналогічного аналізу доказів, доданих до відзиву, наведеного позивачем у письмових поясненнях. Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід призначити з 27.01.2026, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331,20 гривень. Доказі того, що відповідач звільнений від сплати судового збору, суду не надано.

Outcome: approved