Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи ТДВ «Гарант і Я» про відшкодування шкоди в порядку суброгації. В обгрунтування позову покликається на те, що 11 вересня 2023 року між [PERSON] та ТДВ «СК Гарантія і Я» підписано договір добровільного страхування наземного транспорту №837-05-23-031-203 на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2020 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , франшиза 0. 09 вересня 2024 року в 13 год. 45 хв. по вул. Єрошенка, 19 у м.Львові [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , був неуважний, не врахував дорожні умови, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 вересня 2024 року [PERSON] визнано винним за фактом вчиненого ДТП. 12 вересня 2024 року страхувальник звернувся до СК «Гарант і Я» з повідомленням про ДТП страховий випадок, надав усі документи. 12 вересня 2024 року складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу - марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] . 04 листопада 2024 року складено страховий акт №581-24-031-01 та проведено розрахунок страхового відшкодування. Розмір завданого збитку склав 227583 грн., в такому розмірі й підлягала виплата страхового відшкодування. 04 листопада 2024 року страхувальник подав заяву на виплату страхового відшкодування, цього ж дня виплачено таке у зазначеному розмірі на рахунки СТО ТОВ «Алекс СО», ТОВ «Арія Моторс» та СПД [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність [PERSON] «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ УСК «Княжа Вієна іншуранс груп» та забезпечена відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №227314979. 06 грудня 2024 року страховиком [PERSON] перераховано на рахунок ТДВ «СК «Гарантія і Я» суму страхового відшкодування у розмірі 156800 грн. Різниця заборгованості складає 70783 грн. 21 травня 2025 року між ТДВ «СК «Гарантія і Я» та ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» укладено Договір про відступлення права вимоги №210525, у відповідності до умов якого первісний кредитор передав (відпустив) новому кредитору за плату належні йому права вимоги, а новий кредитор приймає належні первісному права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] . Відповідно до п.2.4 Договору, внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань. 21 травня 2025 року ТДВ «СК «Гарант і Я» направила на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення прав вимог, а 12 червня 2025 року на адресу відповідача направлено новим кредитором вимогу щодо повернення наявної заборгованості у розмірі 70783 грн., однак така залишена без реагування, борг не погашено. [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконав, внаслідок чого наявна заборгованість за заподіяні збитки складає 70783 грн. Просить позов задоволити та стягнути суму заборгованості, 8500 грн. витрат на професійну правову допомогу та сплачений судовий збір. 20 лютого 2026 року через систему Електронний суд представником відповідача Биркою Н.І. подано відзив на позов, у відповідності до змісту якого просили у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування відзиву покликається на те, що позов вважає необгрунтованим, безпідставним і таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами. Позивачем не доведено ??правову природу заявленої вимоги (суброгація чи регрес), що має істотне значення для правильного визначення підстав та меж відповідальності, реальних збитків та їх розміру, наявності правових підстав для стягнення суми понад межі страхового відшкодування саме з фізичної особи, факту належного повідомлення боржника про заміну кредитора та інші істотні обставини, які впливають на виникнення та обсяг зобов?язання, обґрунтованість та співмірність заявлених до стягнення судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке потерпілий мав до особи, відповідальної за завдану шкоду, у межах фактичних витрат. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що суброгація є заміною кредитора у вже існуючому деліктному зобов`язанні, а не виникнення нового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначено, що суброгація передбачає перехід до страховика прав потерпілого в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу, без зміни характеру зобов?язання. Суд касаційної інстанції виходив із того, що ??суброгація не створює нового зобов?язання, ??страховик набуває саме того права вимоги, яке мав потерпілий, ?обсяг відповідальності боржника не може бути розширений, ??застосовується позовна давність, що обчислюється з моменту виникнення первісного деліктного зобов?язання. Отже, суброгація є формою матеріально-правового правонаступництва. Регресна вимога ??є самостійною новою вимогою, ??виникає з факту виконання чужого обов?язку, ??має власну правову підставу, ??передбачає інший предмет доказування, ??має інший початок перебігу позовної давності (з моменту виконання зобов`язання). Регрес не є заміною кредитора, а породжує нове зобов?язання між особою, яка сплатила, і винною особою. З аналізу позовної заяви вбачається, що позивач фактично заявляє вимогу про стягнення різниці після страхових виплат, здійснених у межах договору ОСЦПВ, з урахуванням взаєморозрахунків між страховиками. Така конструкція ??не відповідає природі суброгації, ??не є входженням у права потерпілого в первісному деліктному зобов?язанні, ??фактично спрямована на компенсацію різниці після виконання страхових зобов`язань. За своєю суттю має ознаки регресної, а не суброгаційної. При цьому позивач формально посилається на ст.993 ЦК України, однак фактичне обґрунтування позову не відповідає ознакам суброгації, визначеним у судовій практиці Верховного Суду. За відсутності належного обґрунтування саме сурогаційної природи заявленої вимоги та з огляду на її фактичний регресний характер, позовні вимоги не можуть бути задоволені. Вважає, що позивачем не доведено реальних збитків та їх розміру, а долучені документи не є належним експертним висновком у розумінні процесуального законодавства, ??не підтверджують застосування затвердженої методики визначення вартості відновлювального ремонту, ??не містять обґрунтованого розрахунку нормогодин та вартості матеріалів, ??не підтверджують врахування фізичного зносу деталей, ??не виключають наявність попередніх пошкоджень транспортного засобу, ??не підтверджують фактичний обсяг виконаних робіт у межах ринкової ??вартості. Таким чином, подані позивачем документи не є достатніми для безумовного встановлення саме заявленого розміру шкоди. У матеріалах справи відсутній висновок незалежної автотоварознавчої експертизи, не доведено врахування зносу складових частин транспортного засобу та реальну ринкову вартість відновлювального ремонту. Оскільки розмір шкоди є ключовим елементом предмета доказування, а позивач не довів його належними та допустимими доказами, позовні вимоги в цій частині підлягають відмові повністю або, щонайменше, не можуть бути задоволені у заявленому розмірі. Цивільна відповідальність відповідача підлягає покриттю за договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ОСЦІВ) відповідно до положень Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За загальним правилом, у межах установлених законом лімітів та за наявності страхового випадку відшкодування шкоди потерпілій особі здійснюється страховиком, а не безпосередньо страхувальником або водієм транспортного засобу. Позивач посилається на те, що страховик ОСЦПВ здійснив виплату частково, а різниця підлягає стягненню з відповідача. Водночас позивачем не доведено, що заявлена різниця виникла саме з підстав, які відповідно до закону покладають особисту відповідальність на водія чи власника транспортного засобу, ??що така різниця не є наслідком спору між страховиками, обмежень страхового покриття, застосування коефіцієнтів зносу або помилок у розрахунках страхового відшкодування, наявні передбачені законом підстави для покладення на відповідача обов?язку відшкодовувати шкоду понад межі страхового покриття. Сам по собі факт часткової виплати страховиком не є автоматичною підставою для стягнення різниці з фізичної особи. Для покладення такої відповідальності необхідним є належне доведення правових підстав, обсягу та причин виникнення відповідної різниці. За відсутності таких доказів вимоги про стягнення коштів безпосередньо з відповідача є передчасними та необґрунтованими. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що у разі чинного договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності обов?язок з відшкодування шкоди в межах установлених лімітів покладається на страховика, покладення відповідальності безпосередньо на водія або власника транспортного засобу можливе лише у випадках, прямо передбачених законом, зокрема у разі перевищення ліміту страхового відшкодування або відсутності страхового покриття. Сам по собі факт часткової страхової виплати не є автоматичною підставою для стягнення різниці з фізичної особи. Позивач повинен довести наявність юридичних підстав для покладення на відповідача особистої відповідальності понад межі страхового покриття. За відсутності таких доказів заявлені вимоги є безпідставними. Таким чином, за наявності чинного полісу ОСЦПВ та відсутності доведених обставин, які б свідчили про перевищення ліміту відповідальності передбачені законом підстави для особистої відповідальності відповідача, вимоги про стягнення з нього різниці між заявленою сумою шкоди та страховою виплатою є безпідставними. Крім того, існує факт належного повідомлення боржника про заміну кредитора та інші істотні обставини, які впливають на виникнення та обсяг зобов?язання. Правове значення має факт отримання боржником інформації про заміну кредитора, а не лише факт направлення кореспонденції. Відповідач фактично не проживає за адресою своєї реєстрації. Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів реального вручення або отримання відповідачем повідомлення про відступлення права вимоги (зокрема, поштового повідомлення про вручення з підписом адресата, акту про вручення, підтвердження отримання через електронні засоби зв?язку тощо). Сам по собі факт направлення кореспонденції на адресу реєстрації не є тотожним її одержанню. Позивач не довів належного виконання вимог ч.2 ст.516 ЦК України. Така обставина має істотне значення для оцінки добросовісності дій позивача та правомірності реалізації заявлених вимог, а також впливає на можливість покладення відповідальності на відповідача. Щодо обрунтованості та співмірності заявлених до стягнення судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, за відсутності належної деталізації наданих послуг або очевидної неспівмірності заявлених витрат суд має право зменшити їх розмір до розумних меж або відмовити у стягненні. Просила у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу відмовити, як і відмовити у задоволенні позову. 26 лютого через систему Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив, в обгрунтування якого покликається на те, що у відзиві представник відповідача посилається на ст.27 Закону України «Про страхування» до якої застосовує неправильне трактування, вводить суд в оману, вказує неактуальну практику до правовідносин, які склались на момент вчинення ДТП, відповідно, і всі подальші висновки є помилкові. Актуальна і чинна стаття, яка регулює питання суброгації на день виникнення спірних правовідносин є ст.993 ЦК України та ст.108 Закону України «Про страхування», а саме, до страховика, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов?язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. За правилом п.1 ч.2 ст.22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір дряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Нормами ст.1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем, у зв?язку з виплатою позивачем на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов?язанні. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов?язані з: життям, здоров?ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням, розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Таким чином, ЦК України та Закон України «Про страхування» передбачає три види страхування, а саме особисте, майнове та страхування відповідальності. Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів. Суброгація істотно відрізняється від регресу, основна відмінність - при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями, а регрес породжує нове право, це перехід прав до третьої особи на основі закону. Регрес - це право, що виникає у особи внаслідок платежу. При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника. Право регресу це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов?язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу. Таким чином, регрес, це нове право, що виникає у особи внаслідок здійснення платежу. Право регресу це право зворотної вимоги страховика до регресату, через те що страховик виконав обов?язок за страховим зобов?язанням. А, отже, у страхуванні відповідальності, навіть після виконання зобов?язання страховиком суброгація не припустима, оскільки виникають правовідносини із відшкодування витрат у порядку регресу. Відповідно п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодава при вирішені спорів про відшуваня шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов?язанні (заміна активного суб?єкта) зі збереженням самого зобов?язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов?язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону №1961-IV, а для суброгації відповідно до ст.993 ЦК і статті 108 Закону України «Про страхування» встановлено в особливий правовий режим. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов?язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. У спірному зобов?язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності виплати страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Щодо права вимоги страховика у межах виплаченого страхового відшкодування, то після виплати страхового відшкодування, деліктне зобов?язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов?язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Щодо помилковості тверджень відповідача про регресний характер вимоги, то доводи відповідача, що заявлена вимога має регресний характер, є необґрунтованими та суперечать усталеній практиці Верховного Суду. Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.108 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги потерпілого до особи, відповідальної за шкоду, у межах фактичних витрат. Правова природа такого переходу чітко визначена судовою практикою. Верховний суд неодноразову зауважував, що при суброгації, нового зобов?язання не виникає, а відбувається заміна кредитора, страховик виступає замість потерпілого, що і є суброгацією. Також ВС неодноразово вказав, якщо якщо страховик платить за договором майнового страхування це суброгація. Тому, твердження відповідача в частині підміні понять суброгації не заслуговують на увагу, підлягають відхиленню так як не стосуються предмету спору. Щодо завданої шкоди та щодо фізичного зносу. На підтвердження факту завданої шкоди позивачем долучено Акт огляду, Страховий акт, рахунки та платіжні документи що є належними доказами. Норма ч.1 ст.22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов?язку щодо проведення такої оцінки саме суб?єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО, що є в матеріалах справи чи акту виконаних робіт. Спростування тверджень щодо фізичного зносу. На момент ДТП автомобіль [PERSON] мав 4 роки, тобто коефіцієнт фізичного зносу не застосовується. Для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 ст. 22 та ст.30 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та [PERSON] . Проведення оцінки завданої шкоди суб?єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом МЮУ, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року). Всі деталі вираховуються за ціною нових складників (нової деталі) і кофіцієнт фізичного зносу не враховується. Щодо того, що все покриття по завданій шкоді підлягає стягнення за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , автомобіля марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , на момент скоєння ДТП була застрахована у ПРАТ «УСК «Княжа Вієна іншуранс груп», згідно з відповідним Полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №227314979. 06 грудня 2024 року страховик винуватця перерахував на рахунок ТДВ «Страхова компанія «Гарантія і Я» суму страхового відшкодування у розмірі 156800 грн. Сума страхової виплати склала 227583 грн. (сума страхового відшкодування стахувальнику) - 156800 грн. (сума страхового відшкодування від ПРАТ «Європейський Сраховий Альянс», що була перерахована на страховика = 70783 грн. При частковій виплаті страхового відшкодування (суброгації) деліктне зобов?язання не припиняється, а відбувається лише заміна кредитора у межах виплаченої суми. Відповідальна особа залишається зобов?язаною відшкодувати потерпілому різницю (непокриту частину) збитків, оскільки шкода не була компенсована в повному обсязі. Ліміт відповідальності винуватця ДТП по договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ОСЦПВ) складав 156800 грн., доказів, які б підтверджували інший ліміт ніж той, що перерахувала ПрАТ «УСК» (винуватця ДТП), відповідач не надає. Щодо неналежного повідомлення боржника про заміну кредитора та щодо неотримання кореспонденції, то відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України відсутність повідомлення не впливає на дійсність відступлення. Неповідомлення лише створює ризик подвійного виконання, якого в справі не було. Зобов?язання відповідача існувало до відступлення і продовжує існувати після нього. Окрім вище вказаного, повідомлення направлялось відповідачу, тому відповідальність щодо неотримання кореспонденції покладається виключно на відповідача. Позивач надіслав листи та вимоги цінними листами, але фактичне вручення листів перебуває поза межами впливу позивача та залежить виключно від волі самого відповідача. Вимога є офіційною та направлена саме за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, обов`язок контролю отримання кореспонденції і відповідальність щодо неотримання несе виключно відповідач. Отже нежалежно від того чи отримав, чи не отрима вимогу чи повідомлення про відступлення кредитор виконав свій обов`язок щодо письмового повідомлення позичальника. Спростування тверджень відповідача щодо заявлених витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до практики Верховного суду твердження відповідача щодо співмірності має бути доведена стороною, яка її заявляє. Відповідач не надає обгрунтування чому сума має бути менша, ніж та, яка зазначена в позові. Клопотання не зявив в першій заяві по суті. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Такі твердження підлягають відхиленню, а клопотання вважається як не подане. Просив позов задоволити в повному обсязі. 02 березня 2026 року через систему Електронний суд представник відповідача [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що сама по собі виплата страховиком певної суми не є доказом реального розміру шкоди та не звільняє від обов`язку довести її обгрунтованість. Відповідачем ставиться під сумнів обсяг заявленої вимоги, правильність її розрахунку, доведеність розміру шкоди, відповідність вимоги спеціальному законодавству. Суброгація означає заміну кредитора, однак страховик не набуває більших прав, ніж мав потерпілий, зобов`язаний довести всі елементи деліктної відповідальності, розмрі вимоги повинен відповідати реальній шкоді. Страховий акт та розрахунок СТО вважає внутрішніми документами страховика та не є беззаперечними доказами фактичного розміру шкоди. Сам факт страхової виплати не є доказом преального розміру шкоди та не створює презумпції її правильності. Стягненню підлягає реальна шкода, а не арефметична різниця між страховими виплатами. Відсутність належного підтвердження застосування або незастосування коефіцієнту фізичного зносу та посилання виключно на внутрішні документи страховика свідчать про недоведеність позовних вимог. Позивач стверджує, що коефіцієнт фізичного зносу не застосовується, однак обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності передбачає відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, методика товарознавчої експертизи передбачає визначення строку експлуатації та застосування відповідного коефіцієнта, позивачем не подано експертного розрахунку, який би виключав необхідність застосування зносу. Позивачем не доведено, що розмір заявленої різниці є обгрунтованим, не надано доказів, що сума 227583 грн. є реальним розміром шкоди, відсутня автотоварознавча експертиза. Без належного експертного підтвердження різниця між двома страховими виплатами не може автоматично вважатися шкодою. В порядку суброгації страховик має можливість стягнути з особи, яка заподіяла шкоду, лише ту суму, яка була фактично виплачена страхувальнику. Щодо витрат на правничу допомогу, то позивачем не надано деталізації виконаних робіт. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задоволити. Відповідач, його представник і представник третьої особи у судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомили, тому суд вважажє за доцільне проводити розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача подала заяву, просила проводити розгляд справи у її відсутності, відмовити у задоволенні позову на підставі позиції, викладеної у відзиві. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 18 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду на 08 січня 2026 року. 08 січня 2026 року ухвалою суду розгляд справи відкладено до 27 січня 2026 року, у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю у суду підтвердження їх належного повідомлення. Ухвалою суду від 27 січня 2026 року розгляд справи відкладено до 10 лютого 2026 року, у зв`язку з неявкою сторін та відсутності умов для заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року розгляд справи відкладено до 23 лютого 2026 року, у зв`язку з неявкою сторін та заявленим клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 23 лютого 2026 року розгляд справи відкладено до 10 березня 2026 року, з наданням можливості позивачу надати відповіді на відзив. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 вересня 2024 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення, оскільки 09 вересня 2024 року в 13 год. 45 хв. на вул. Єрошенка, 19 у м.Львові [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , був неуважний, не врахував дорожні умови, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с.32). Відповідно до положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З урахуванням викладеного, суд вважає вину відповідача [PERSON] , у вчиненні ДТП доведеною, оскільки він допустив порушення вимог ПДР України, що перебували у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що підтверджено постановою суду. У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] (а.с.16). Як вбачається з договору добровільного страхування наземного транспорту №837-05-23-031-203 [PERSON] застрахувала майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням колісного транспортного засобу «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , 2020 року випуску. Строк дії договору з 18 вересня 2023 року до 17 вересня 2024 року (а.с.11-15). 12 вересня 2024 року [PERSON] повідомила ТДВ «СК «Гарантія і Я» про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту, яка сталася 09 вересня 2024 року за участю її транспортного засобу та автомобіля марки «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (а.с.18-19). Відповідно до ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. За фактом ДТП проведено огляд та складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу [PERSON] , зафіксовано пошкодження автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] (а.с.20). 04 листопада 2024 року [PERSON] подала до ТДВ «СК «Гарантія і Я» заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.26), про що видано розпорядження страховиком (а.с.27). 04 листопада 2024 року ТДВ «СК «Гарантія і Я» складено страховий атк №581-24-031-01 та визначено суму страхового відшкодування у розмірі 227583 грн. (а.с.21), проведено розрахунок суми страхового відшкодування по страховому випадку (а.с.22). Розмір страхового відшкодування ТДВ «СК «Гарантія і Я» виплачено на рахунки: 63485 грн. 40 коп. ФОП [PERSON] (а.с.23,28), 85268 грн. 22 коп. ТОВ «Алекс Со» (а.с.24,30), 78829 грн. 38 коп. ТОВ «Арія Моторс» (а.с.25,29). Щодо застосування коефіцієнту фізичного зносу, про який зазначає сторона відповідача, то такий у даному випадку не застосовується, виходячи з наступного. 20 червня 2024 року набрав чинності Закон України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 6 Перехідних положень вказаного Закону договори обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього закону. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов?язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, згідно з цунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла станом на дату укладення Договору) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та Франшизи. Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Норма частини 1 статті 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов?язку щодо проведення такої оцінки саме суб?єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО ( що є в матеріалах справи) чи акту виконаних робіт. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року в справі №910/22886/16. Проведення оцінки завданої шкоди суб?єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року). Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТ3, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ. Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТ3 до дати його оцінки. З досліджених судом доказів встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2020 року випуску, ДТП трапилось 09 вересня 2024 року, отже на момент вчинення ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики (7 років), тому коефіцієнт фізичного зносу не застосовувався, всі деталі вираховуються за ціною нових складників (нової деталі). Сторона відповідача у відзиві зазначила, що позивачем виплачено страхове відшкодування без залучення експерта для визначення розміру завданого збитку. Однак, дане твердження, як і застосування коефіцієнту фізичного зносу, спростовується вищенаведеним. Клопотання про призначення товарознавчої експертизи відповідачем та його представником суду не заявлялось. Щодо стягнення різниці від завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням. Автомобіль відповідача [PERSON] марки «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] був застрахований у ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп». Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп», тому страховиком відповідача на рахунок ТДВ «СК «Гарант і Я» виплачено 156800 грн. розміру страхового відшкодування (а.с.31). У відповідності до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно роз`яснень, викладених у п.9 постанови Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля) були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін з знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 70783 грн. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18 (провадження № 61-10773св20), визначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Згідно з ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. У відповідності до ст.1191 ЦК України та п.п.11,27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. ст.1166, 1187 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно абз.1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна особі і майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що [PERSON] , 09 вересня 2024 року в 13 год. 45 хв. по вул. Єрошенка, 19 у м.Львові, керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 213 CDI», д.н.з. [NUMBER] , був неуважний, не врахував дорожні умови, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Оскільки [PERSON] вчинив ДТП, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», однак страхова виплата не покрила розміру збитку, завданого та відшкодованого ТДВ СК «Гарант і Я», у страховика виникло право зворотної вимоги стягнення різниці завданої шкоди та виплаченого страхового відшкодування. Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню з відповідача становить 70783 грн. Щодо суброгації. У відповідності до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов?язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 21 травня 2025 року між ТДВ «СК «Гарантія і Я» та ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» укладено Договір про відступлення права вимоги №210525 (а.с.33-36), у відповідності до умов якого первісний кредитор передав (відпустив) новому кредитору за плату належні йому права вимоги, а новий кредитор приймає належні первісному права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] (а.с.37). Відповідно до п.2.4 Договору, внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань. У відповідності до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. З огляду на вказане Велика Палата Верховного суду у справі №755/18006/15-ц дійшла до висновку, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Крім того, у відзиві сторона відповідача покликається на те, що відповідальність [PERSON] була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Однак, страховиком відповідача здійснено виплату страхового відшкодування в межах лімітів відповідальності у розмірі 156800 грн. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. 21 травня 2025 року ТДВ «СК «Гарант і Я» направила на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення прав вимог (а.с.39), що спростовує доводи сторони відповідача та його представника про неповідомлення про відсутплення вимоги новому кредитору. Статтею 509 ЦК України визначено що, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 12 червня 2025 року на адресу відповідача направлено ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» вимогу щодо повернення наявної заборгованості у розмірі 70783 грн. (різниці між завданою шкодою та виплаченим страховим відшкодуванням в межах лімітів), однак така залишена без реагування, борг не погашено. [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконав, внаслідок чого наявна заборгованість за заподіяні збитки складає 70783 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо виплати страхового відшкодування, що стало причиною позивача звернутись до суду з даним позовом. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про підставність вимоги про стягнення з відповідача 70783 грн. виплаченого розміру страхового відшкодування (різниці). Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі. Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України). За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19). Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи. Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 16 червня 2025 року між ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» та Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «Альянс правосуддя» укладено договір про надання правничої допомоги №1606/25-МАЗК (а.с.48-50), у відповідності до змісту якого позивачем сплачено 8500 грн. за надання правничої допомоги. До позову долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002384, видане 26 квітня 2022 року, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Пеху М.В., про те, що він має право на зайняття адвокатською діяльністю, на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області №158 від 25 березня 2022 року (а.с.51). Окрім того, адвокатом Пехом М.В. долучено довіреність №16-06 від 16 червня 2025 року, яким ТОВ «Міжнародний альянс захисту кредиторів» надало повноваження на представлення інтересів товариства (а.с.52). У відповідності до п.4.3 Договору про надання правничої допомоги №1606/25-МАЗК від 16 червня 2025 року суму у розмірі 8500 грн. сплачено за комплекс дій: підготовку, підписання та відправлення боржникові досудових вимог, витребування та збір необхідних для розгляду справи в суді доказів в строки (терміни), встановлені чинним законодавством України, підготовку, підписання та подання до суду позовної заяви з метою захисту прав та інтересів клієнта, підготовку, підписання та подання до суду інших необхідних процесуальних документів, необхідність у яких викликана захистом прав та інтересів клієнта під час судового провадження, а також інших документів правового характеру, представництво клієнта в судах під час здійснення судочинства, вчинення будь яких інших процесуальних дій, необхідних для винесення судом рішення на користь клієнта, отримання копій судових рішень судів, виконавчих документів та інших процесуальних документів. Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у відзиві просив у задоволенні вимоги про стягнення таких відмовити. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, у частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін. Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21. Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії,

Outcome: approved