Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення аліментів на період навчання, в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/6 від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, на його користь у зв`язку з навчанням в професійному училищі за кордоном, починаючи від дня пред`явлення позову і до закінчення навчання або досягнення ним 23-річного віку. Представник позивача надала заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, зауважив, що наразі він не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини, оскільки хоча він і офіційно працює, однак має заробіток значно менший ніж його повнолітній син, який отримує соціальну допомогу за кордоном. Крім того, відповідно до судового наказу від 03 вересня 2025 року він сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23.08.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Просив суд розглядати справу за його відсутності. Третя особа у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Лише за наявності усіх передбачених ст. 199 СК України, умов, суд за приписами ст. ст. 182, 200, СК України, має визначити розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, при такому визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що батьками повнолітнього [PERSON] , [INFO] є відповідач по справі [PERSON] та 3-тя особа по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області. Наразі повнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та неповнолітнім братом [PERSON] , [INFO] за кордоном, у місті Ленгеріх, Федеративна Республіка Німеччина. Довідкою від 29 серпня 2025 року підтверджується, що повнолітній [PERSON] (мешкає [ADDRESS] ) з 01 серпня 2025 року навчається у професійному училищі м.Іббенбюрен/м.Ленгеріх у класі за спеціалізацією «Системи сантехніки, опалення та кондиціонування» для здобуття професії Механік-монтажник, Сантехнік, Спеціаліст по системам опалення та кондиціювання. Орієнтовний термін закінчення навчання січень 2029 року. Таким чином, оскільки [PERSON] продовжує навчання та потребує допомоги батька, а батько [PERSON] матеріальної допомоги не надає, позивач звертається до суду. Згідно із ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, справа № 521/16268/18, зроблено висновок, що конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.20 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дітей суд враховує такі обставини: стан здоров`я та матеріальне становище повнолітніх дочки, сина; стан здоров`я й матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дітей; можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дітьми; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту - наявності у батьків можливості надання такої допомоги. При вирішенні спору суд враховує наступне. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20. Відповідно до судового Наказу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2025 року №175/12605/25, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви до суду, а саме з 23.08.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до Довідки про доходи від 07 листопада 2025 року відповідач [PERSON] офіційно працевлаштований у ПрАТ «НКМЗ» та за період з квітня 2025 року по вересень 2025 року має дохід в сумі 177 775 грн. 02 коп. без урахування аліментів. Сума аліментів за листопад 2025 року становить 7 704 грн., за грудень 2025 року 7 985 грн. Відповідно до Довідки мати повнолітнього [PERSON] третя особа по справі [PERSON] , з якою і проживає [PERSON] , офіційно працевлаштована в Німеччині у готелі-ресторані Гінтердінг та отримує заробітну платню в сумі 919 евро. Крім того, відповідно до Довідки за період з грудня 2025 року по березень 2026 року [PERSON] щомісячно отримує наступні виплати у загальній сумі 693,76 евро: ? [PERSON] 430,02 евро; ? [PERSON] 210,42 евро; ? [PERSON] 53,32 евро. Доводи представника позивача про наявність у відповідача [PERSON] нерухомого та рухомого майна свідчить лише про те, що відповідач [PERSON] додатково має фінансовий тягар по утриманню такого майна і не доводить фінансову спроможність відповідача [PERSON] надавати допомогу на утримання повнолітнього сина [PERSON] . Суд наголошує, що рівність покладання на сторони розміру аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, наразі має під собою надмірний тягар для відповідача у фінансовому утриманні сина. Таким чином, дохід відповідача [PERSON] значно менший від доходу повнолітнього сина [PERSON] , і беручи до уваги той факт, що відповідач [PERSON] з цих доходів ще сплачує аліменти у розмірі 1/4 на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] не має об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину [PERSON] . В даному випадку встановлені всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку доказам у справі та суд застосовує норми права, які регулюють зазначені правовідносини. Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах з зазначеного питання. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року, рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29), (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed