Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Лупінос Євгенія Анатоліївна, звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом, у якому з урахуванням уточнень просила встановити факт непроживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після померлого [PERSON] , визнати за позивачкою та за її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , право власності у порядку спадкування за законом по 1/10 частині житлового будинку [ADDRESS] за кожним після [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що [INFO] у лікарні помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є дружина [PERSON] , сини [PERSON] , [PERSON] , батько померлого [PERSON] та дочка померлого [PERSON] , яка є відповідачкою у справі. На час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою.: [ADDRESS] . Разом з ним були зареєстровані сини [PERSON] та [PERSON] , дочка [PERSON] . Разом з тим, остання була зареєстрована за вказаною адресою у 2012 році з метою отримання паспорту громадянина України та у подальшому для отримання закордонного паспорту. У віці приблизно 16 років, після отримання [PERSON] паспорту, вона разом зі своєю матір`ю виїхала до російської федерації, де отримала громадянство і проживає до цей час. В установлений законом строк позивачка [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної Н.О. із заявою про прийняття спадщини. Батько померлого [PERSON] та син [PERSON] у передбаченому законодавством порядку відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь позивачки. 16.04.2025 нотаріусом видано позивачці свідоцтво про право на спадщину після чоловіка на 3/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Також нотаріусом 16.04.2025 видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку. Попри те, що [PERSON] була зареєстрована разом зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , вона ніколи там постійно не проживала, оскільки є громадянкою рф, з 1990х чи з 2000-х років постійно проживає на території рф, тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину. На підставі викладеного позивачка просила встановити факт непроживання [PERSON] зі спадкодавцем на день його смерті, неприйняття нею спадщини та визнати за позивачкою та за її малолітнім сином право власності на 1/5 частину житлового будинку (по 1/10 на кожного), що знаходиться за адресою [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 06.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, встановлений строк для подання учасниками заяв по суті, задоволено клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кузьміної Н.О. належним чином засвідченої копії спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] та про витребування від Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону, в`їзд/виїзд [PERSON] . На виконання ухвали суду Державна прикордонна служба України листом від 18.06.2025 № 19/50783-25-Вих повідомило, що у базі даних відсутні відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 01.01.2020 по 13.06.2025. Листом від 18.06.2025 № 157/02-14 на виконання ухвали судді приватним нотаріусом Кузьміною Н.О. надана копія спадкової справи № 48/2023 після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 02.07.2025 за клопотанням представника позивачки витребувано інформацію від Державної прикордонної служби України про перетин кордону [PERSON] у період з травня 2012 року по 31.12.2019. Державна прикордонна служба України листом від 23.07.2025 № 19/59796-25-Вих повідомило, що у базі даних відсутні відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 08.11.2017 по 31.12.2019. Ухвалою суду від 16.10.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування від Управління державної міграційної служби у Запорізькій області відомостей про звернення до служби [PERSON] з метою вклеювання фотокартки у паспорт громадянина України по досягненню 25-річного віку та відомостей від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про отримання доходів відповідачкою. Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом від 11.11.2025 повідомило суд, що в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про реєстраційний номер облікової картки платника податків [PERSON] . Листом від 20.11.2025 № 2301.2.3.-13483/23.1-25 Управління державної міграційної служби у Запорізькій області повідомило, що [PERSON] з питання вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 25-річного віку не зверталася. На виконання ухвали суду Головне управління ДПС у Запорізькій області (м. Запоріжжя) віл 30.12.2025 № 53994/6/08-01-12-03-04 надало інформацію про відсутність у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податку ДПС України відомостей про [PERSON] . Ухвалою суду від 09.01.2026 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] просила задовольнити позов з підстав, зазначених у ньому. Вказала, що її чоловік та двоє їхніх синів були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Дочка чоловіка [PERSON] , з матір`ю якої чоловік не перебував у шлюбі, для отримання паспорту громадянина України була зареєстрована у будинку [ADDRESS] зі згоди чоловіка. [PERSON] ніколи не проживала у вказаному будинку. Невдовзі після отримання паспорту вона разом зі своєю матір`ю виїхала на постійне місце проживання до російської федерації. До батька [PERSON] ніколи не приходила, не спілкувалася. Чоловік хотів її зняти з реєстрації, але не встиг, оскільки раптово помер. Представник позивача адвокат Лупінос Є.А. у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову, вказавши, що наявні усі підстави для встановлення факту непроживання відповідачки за місцем реєстрації спадкодавця на день його смерті, факту неприйняття нею спадщини після померлого батька, а також для визнання права власності у порядку спадкування за законом на 1/5 частку спадкового майна після смерті [PERSON] за позивачкою та її малолітнім сином. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кузьміна Н.О. у судове засіданні не заявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 25.02.2026 пояснила суду, що є подругою позивачки з 2005 року, знає позивачку та всю її родину з того часу. З моменту знайомства часто бувала в гостях у позивачки вдома, але жодного разу не бачила там [PERSON] , речей останньої вдома немає, жодних розмов про неї свідок ані від [PERSON] , ані від позивачки чи інших осіб не чула. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є батьком [PERSON] .. [PERSON] є його онукою, дочкою [PERSON] . Його син [PERSON] проживав деякий час з дочкою [PERSON] та її матір`ю. На початку 2000-них років вони розлучилися, стали проживати окремо, син придбав будинок [ADDRESS] , а невдовзі одружився з [PERSON] (позивачкою), у них народилися сини. У цьому будинку [PERSON] ніколи не жила. Син надав згоду на її реєстрацію за адресою цього будинку у зв`язку з тим, що онучці треба бути мати реєстрацію для отримання паспорту громадянки України при досягненні 16-річчя. Після отримання паспорту [PERSON] разом з матір`ю виїхала до російської федерації. З того часу свідок онучку не бачив, з нею не спілкувався. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою позивачки, проживає по [ADDRESS] , знає родину [PERSON] понад 20 років, підтримувала з нею добросусідські відносини. Свідок повідомила, що [PERSON] придбав будинок по [ADDRESS] , будучи ще неодруженим. Потім він одружився з [PERSON] , народилися сини [PERSON] та [PERSON] . Свідок знала про існування дочки у [PERSON] , але жодного разу її не бачила. У будинку [ADDRESS] проживала на день смерті [PERSON] його дружина [PERSON] та сини. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, повідомлялася про дату та час розгляду справи шляхом надсилання судової повістки рекомендованим поштовим відправленням за адресою зареєстрованого місця проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Конверт повернувся з відміткою поштового відділення про відсутність адресата за вказаною адресою. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. У судовому засіданні 25.02.2026 вирішено відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на 06 березня 2026 року. У судове засідання 06.03.2026 учасники справи не з`явилися. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, показання свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 19 березня 2005 року. Після укладення щлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (т. 1, а.с. 18). Від шлюбу народилися сини: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 15, 16). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 27.10.2023, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (т. 1, а.с. 32). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 759 кв.м., що підтверджується договором дарування житлового будинку, засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. 21.08.2003, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2003 (т. 1, а.с. 26-28). [PERSON] був за зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14.12.2004 по день смерті [INFO] , що підтверджується листом Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 18.12.2023 № 04-07/03/16062, що наявний в матеріалах спадкової справи. Разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (т. 1, а.с. 138). Позивачка [PERSON] після смерті чоловіка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кузьміної Н.О. від свого імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] із заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с. 128-130). [PERSON] , батько померлого, [INFO] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після сина на користь дружини померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 139, зворотна сторона). Син померлого [PERSON] направив нотаріусу заяву, засвідчену другим секретарем з консульських питань Посольства України в Польщі, про відмову від прийняття спадщини після батька на користь своєї матері [PERSON] (т. 1, а.с. 143, зворотна сторона). Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кузьміною Н.О. 16.04.2025 видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину після померлого чоловіка [PERSON] на 3/5 частки житлового будинку [ADDRESS] (т. 1, а.с. 161-162). Також 16.04.2025 приватним нотаріусом видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину після померлого батька [PERSON] на 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS] (т. 1, а.с. 163). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначили, що за вказаною адресою проживала [PERSON] з чоловіком та дітьми. З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11.11.2025 встановлено, що [PERSON] не отримувала реєстраційний номер облікової картки платника податків, оскільки такі відомості відсутні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (т. 1, а.с. 226). Як вбачається, з листа Головного управління ДПС у Запорізькій області (м. Запоріжжя) від 30.12.2025 № 53994/6/08-01-12-03-04, у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податку ДПС України відомості про [PERSON] , [INFO] , відсутні (т. 1, а.с. 249). За інформацією Державної прикордонної служби України громадянин України [PERSON] , [INFO] , у період з травня 2012 року по 13.06.2025 не перетинала державний кордон України, лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України (т. 1, а.с. 121, 175). З відповіді Управління державної міграційної служби у Запорізькій області від 20.11.2025 № 2301.2.3.-13483/23.1-25 встановлено, що [PERSON] з питання вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 25-річного віку та паспорта громадянина України у формі картки не зверталася (т. 1, а.с. 230). Суд, приймаючи рішення, враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26 липня 2023 року по № 641/3893/20. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідачка [PERSON] до нотаріуса не зверталася. Спадкову справу заведено 08 листопада 2023 року на підставі заяви про прийняття спадщини позивачки [PERSON] . При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений також у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19. У даній справі встановлено, що на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відповідачка була зареєстрована за місцем фактичного проживання спадкодавця: [ADDRESS] . Водночас, [PERSON] фактично не проживала за вказаною адресою. Наведені обставини матеріалами справи не спростовано. Отже, оскільки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, проте не проживала, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька не звернулася, тому [PERSON] як спадкоємець не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , а отже, не набула права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивачка вчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина, батько та повнолітній син померлого у встановленому законодавством порядку відмовилися від прийняття спадщини після сина та батька відповідно на користь позивачки, водночас, відповідачка [PERSON] не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та з належно оформленою заявою про прийняття спадщини чи заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріуса не звернулася, тому наявні підстави вважати, що 1/5 частка спадщини після [PERSON] , який помер [INFO] , належить позивачці [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] в рівних частинах. Отже, існують підстави для задоволення позову у частині вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом. Стосовно позовних вимог про встановлення факту непроживання відповідачки зі спадкодавцем на день його смерті та факту неприйняття відповідачкою спадщини після померлого батька суд зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивачка викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову [PERSON] визначила вимогу про встановлення факту непроживання [PERSON] із спадкодавцями на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачкою спадщини після померлого батька. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести те, що лише вона і її малолітній син [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту непроживання відповідачки зі спадкодавцем на день його смерті та факту неприйняття відповідачкою спадщини після померлого батька [PERSON] має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Питання розподілу судових витрат не вирішується, оскільки на розподілі судових витрат позивачка не наполягала.

Outcome: partial