Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

19.12.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізького державного медико-фармацевтичного університету (далі ЗДМФУ) про стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.11.2021 його було прийнято на посаду старшого інспектора деканату 2 міжнародного факультету ЗДМФУ. 21.01.2022 позивача переведено на посаду викладача закладу вищої освіти кафедри фізичної реабілітації, спортивної медицини, фізичного виховання і здоров`я. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу. Позивач став на захист Батьківщини, є учасником бойових дій і продовжує перебувати в лавах ЗСУ. З березня 2022 р. відповідач припинив нарахування та виплату позивачу заробітної плати як педагогічному працівнику. Звільнений позивач не був. Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), якою передбачалось збереження за працівником на період військової служби за призовом під час мобілізації середнього заробітку, та виключено вказану гарантію. Водночас, цим Законом не було внесено змін до ст. 57 Закону України «Про освіту», яка містить спеціальну норму щодо положень ч. 3 ст. 119 КЗпП, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників. Тому вважає, що за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації зберігається попередній середній заробіток. Законом України від 22.11.2023 № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24.12.2023, внесено зміни до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту», внаслідок чого з 24.12.2023 не передбачено можливості збереження та права на отримання середнього заробітку педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації. Відтак, вказана норма діяла з 19.07.2022 до 23.12.2023. 03.11.2025 позивач звернувся до ЗДМФУ із заявою про виплату середнього заробітку з березня 2022 року по 24.12.2023, на яку отримав відповідь від 13.1.2025 № 01-04/3991 про відмову в нарахуванні та виплаті середнього заробітку із посиланням на ч. 3 ст. 119 КЗпП. Згідно з наведеним позивачем розрахунком, за вказаний період відповідачем не виплачено 138 093 грн середнього заробітку (293,80 грн х 470 днів = 138 093 грн). Просив визнати безпідставним та протиправним припинення ЗДМФУ нарахування та виплати позивачу державної гарантії щодо збереження та виплати середнього заробітку відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП та ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» з 01.03.2022 по 24.12.2023 та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 01.03.2022 по 24.12.2023 розміром 138 093 грн (а.с. 16). Відповідач ЗДМФУ в особі представника [PERSON] позовні вимоги не визнав, у відзиві зазначивши, що Закон № 2352-ІХ є спеціальним у спірних правовідносинах, оскільки прийнятий у зв`язку із введенням воєнного стану та не передбачає привілеїв для будь-якої категорії осіб, в тому числі щодо виплати середнього заробітку. У ч. 2 ст. 39 вказаного Закону відсутня норма ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» як гарантія, якою користуються громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Отже, з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ відсутні підстави для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом, а відтак відповідач правомірно з 19.07.2022 припинив виплату позивачу середньої заробітної плати. Окремо звернула увагу, що позивачу здійснювалось нарахування середнього заробітку до 19.07.2022, а отже його вимоги про стягнення середнього заробітку з 01.03.2022 по 19.07.2022 є безпідставними (а.с. 3738). Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою судді від 23.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено здійснити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено строки для подання заяв по суті справи учасниками процесу, перше судове засідання призначене на 02.02.2026 на 13:00 год. 09.01.2026 надійшов відзив відповідача на позов з доданими до нього документами. Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. 02.02.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Запоріжжі. Наступне судове засідання призначене 05.03.2026 об 11:00 год. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позов. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Згідно з трудовою книжкою [NUMBER] , позивач [PERSON] 01.11.2021 прийнятий на посаду старшого інспектора деканату 2 міжнародного факультету Запорізького державного медичного університету, правонаступником якого є ЗДМФУ. 21.01.2022 [PERSON] переведено на посаду викладача кафедри фізичної реабілітації, спортивної медицини, фізичного виховання і здоров`я на умовах строкового трудового договору до проведення конкурсного відбору. 01.04.2023 продовжено дію трудового договору із [PERSON] на вказаній посаді на підставі ч. 6 ст. 36 КЗпП (а.с. 1521, 26, 27). З березня 2022 року [PERSON] проходить військову службу в лавах Збройних Сил України. Наказом ректора ЗДМУ від 19.07.2022 № 906-к «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку», у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-ІХ, яким передбачено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП, припинено нарахування та виплату середнього заробітку з 19.07.2022 працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, а саме на період проходження ними військової служби, зокрема [PERSON] , викладачу закладу вищої освіти кафедри фізичної реабілітації, спортивної медицини, фізичного виховання і здоров`я на 0,5 ставки (а.с. 47). Згідно з наданими до відзиву розрахунковими листками на ім`я [PERSON] , відповідач з березня по 18.07.2022 включно нараховував та виплачував [PERSON] середній заробіток, з якого утримував відповідні податки та збори (а.с. 41). 03.11.2025 позивач звернувся до ректора ЗДМФУ із заявою, в якій просив виплатити йому середній заробіток за час проходження військової служби (а.с. 22). У відповідь на вказану заяву ЗДМФУ направило позивачеві лист від 13.11.2025 № 01-04/3991, в якому із посиланням на Закон № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022, зазначив про відсутність правових підстав для виплати роботодавцем середнього заробітку працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, а тому з 19.07.2022 в позивача відсутнє право на отримання середнього заробітку (а.с. 23). Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також громадяни віком від 18 до 25 років, які проходять військову службу за контрактом, укладеним відповідно до абзацу четвертого частини третьої статті 23 цього Закону строком на один рік, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту» частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» оголошено та проводиться загальна мобілізація. Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення наказу ЗДМУ від 19.07.2022 № 906-к «Про припинення нарахування і виплати середнього заробітку», у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток. У постанові Верховного Суду від 16.10.2023 у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) зроблено висновок, що «на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в статті 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується; у частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до частини третьої статті 119 КЗпП України, так і до норм інших законів (зокрема, частина друга статті 57 Закону України «Про освіту»); Законом № 2352-IX не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації встановлені нормами інших законів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників). Тобто, для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників) призваних на військову службу за призовом під час мобілізації збережено таку гарантію як попередній середній заробіток; в частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників; спеціальна норма (частина друга статті 57 Закону України «Про освіту») має перевагу над загальною (частина третя статті 119 КЗпП України) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (частина третя статті 119 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток». Законом України від 22.11.2023 № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24.12.2023, внесено зміни та у частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено. Тобто з 24.12.2023 за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається попередній середній заробіток. Вказані висновки суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 07.05.2025 у справі № 463/2695/24 (провадження 61-7971св24), від 16.10.2023 у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23), від 11.09.2024 у справі № 158/2181/23 (провадження № 61-16956св23), від 13.11.2024 у справі № 158/155/24 (провадження № 61-7460св24), від 27.11.2024 у справі № 716/2152/23 (провадження № 61-7971св24). Отже, слід дійти висновку про те, що у період до 24.12.2023 за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, попередній середній заробіток зберігався. У даній справі позивач [PERSON] є науково-педагогічним працівником, який з березня 2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення наказу ЗДМУ від 19.07.2022 № 906-к, мав право на отримання середнього заробітку до 24.12.2023. За таких обставин, та враховуючи, що відповідачем нараховувався і виплачувався позивачеві середній заробіток до 18.07.2022 включно, суд доходить висновку, що припинення з 19.07.2022 по 24.12.2023 виплати позивачу середнього заробітку відповідачем є протиправним, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вказаний період. Розмір середньоденної заробітної плати позивача відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку становить 293,80 грн. Відповідачем зазначений розрахунок на засадах змагальності не спростований. Окрім того, суд також не знаходить підстав для не прийняття до уваги вказаного розрахунку, оскільки він зроблений позивачем на підставі наданої відповідачем довідки про заробітну плату від 10.12.2025 № 434 (а.с. 28), наданої на запит позивача, та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Кількість робочих днів з 19.07.2022 до 23.12.2023 становить 374 дні. Відтак, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 109 881,20 грн (293,80 грн х 374 = 109 881,20 грн). У постанові Верховного Суду від 18.10.2024 у справі № 757/27799/21-ц (провадження № 61-11515св24) викладено правовий висновок про те, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті. З огляду на зазначене із присудженої позивачу суми середнього заробітку слід утримати установлені законодавством України податки і збори. Посилання позивача на те, що середній заробіток підлягає стягненню за 470 днів суд вважає помилковими, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку не враховано, що відповідач проводив йому виплату середнього заробітку до 18.07.2022 включно, що підтверджується розрахунковими листками, долученими відповідачем до відзиву на позовну заяву. Доказів того, що позивачем не були отримані суми середнього заробітку за цей період, позивач не надав та надані відповідачем розрахункові листки на засадах змагальності цивільного судочинства не спростував. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправним припинення нарахування та виплати відповідачем [PERSON] середнього заробітку відповідно до вимог ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» з 19.07.2022 до 24.12.2023 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за цей період розміром 109 881,20 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають.

Outcome: partial