Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору дарування частини нежитлового приміщення від 29 жовтня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом, йому на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке розташоване на першому поверсі багатоквартирного будинку та яке було переведене із житлового фонду. У вказаному приміщенні (колишній квартирі) зареєстрований відповідач. При зміні цільового призначення квартири (на нежитлове приміщення) відповідач не був знятий з реєстрації. Він (відповідач) фактично там не проживає і не може проживати, участі в утриманні майна не бере, комунальні послуги не сплачує. Факт реєстрації відповідача у належному позивачу на праві власності приміщенні створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, що порушує його права як власника. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити. Ухвалою від 19.08.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20.10.2025 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою від 20.10.2025 було прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимоги та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 23.02.2026 сторони у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій також вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності. Також відповідач зазначив, що у спірному приміщенні не проживає вже давно, він житлом забезпечений, а прибути в реєстраційний орган для зняття з реєстрації місця проживання не має змоги. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 9 березня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 23 лютого 2026 року, датою ухвалення рішення є саме 9 березня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов наступного висновку. Як вбачається із копії договору дарування частини нежитлового приміщення від 29.10.2021, який посвідчений державним нотаріусом Червоноградської нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1 589, [PERSON] , а також [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 16 вересня 2021 року діяла [PERSON] (надалі - дарителі), зобов`язалися безоплатно передати у власність [PERSON] (надалі обдарований) 2/3 (дві третіх) частини нежитлового приміщення, що за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа приміщення становить 45,0 кв. м. Приміщення складається з кімнат [ADDRESS] . (а. с. 6 -7). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 281964451 від 29.10.2021 нежитлове приміщення по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування частини нежитлового приміщення від 29.10.2021, зареєстрованого за №1-589 (а. с. 8). Як убачається із копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають у будинку за адресою [ADDRESS] за даною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] (а. с. 4-5). У матеріалах справи містяться документи, які підтверджують те, що позивачем було переукладено договори про надання послуг з обслуговуючими компаніями та надавачами послуг, зокрема: акт про відокремлення (відключення) квартири /нежитлового примішення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води від 16.06.2022, договір №449 з індивідуальними споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньо будинкових систем) від 17.09.2020, договір про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.08.2020, технічні умови стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок, договір № 28154 споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (а. с. 9-13). Із листа Державної прикордонної служби України 19.5.1/3424-26 від 15.01.2026 встановлено, що відповідач [PERSON] 18.02.2022 перетнув державний кордон у напрямку виїзду на пункті пропуску ПП «Угринів» та на територію України не повертався (а. с. 57). Відповідно до акту № 322/07 від 23.01.2026, складеного КП «Житлокомунсервіс» Шептицької міської ради [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає (а. с. 59). Позивач вважає відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням (квартирою) у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про визнавання особи такою, що втратила право користування житлом, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Судом встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 29.10.2021 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 281964451 від 29.10.2021. Як вбачається із копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстрований відповідач. Позивач зазначає, що відповідач фактично втратив право користування спірним приміщенням, оскільки протягом тривалого часу не проживає та не користується ним, та й не може ним користуватися та проживати у ньому, оскільки на даний час приміщення переведено у нежитлове. Судом встановлено, що відповідач дійсно покинув територію України у 2022 році та не повертався (лист Державної прикордонної служби України 19.5.1/3424-26 від 15.01.2026 та акт № 322/07 від 23.01.2026, складений КП «Житлокомунсервіс» Шептицької міської ради). За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи. Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, відповідно до ч. 1 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Суд вважає за необхідне зазначити, що хоча спірне приміщення на даний час вже є нежитловим, проте фактична реєстрація відповідача за цією адресою та наявні обставини справи свідчать про необхідність застосування до даних правовідносин норм ЖК України, які регулюють право користування житловим приміщенням. Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вже зазначалось вище, із листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19.5.1/3424-26 від 15.01.2026 вбачається, що відповідач 18.02.2022 здійснив виїзд за межі України через пункт пропуску «Угринів», а дані щодо його повернення до України за наданий період відсутні. Факт непроживання відповідача за даною адресою також підтверджується і актом КП «Житлокомунсервіс» Шептицької міської ради від 23.01.2026. Окрім цього, у скерованій до суду заяві відповідач зазначив, що у спірному приміщенні він не проживає вже давно, житлом він забезпечений, а прибути в реєстраційний орган для зняття з реєстрації місця проживання не має змоги. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач фактично не проживає у спірному приміщенні тривалий час, участі в його утриманні не бере, витрати з оплати комунальних послуг не несе, доказів поважності причин своєї відсутності суду не надав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що тривала фактична відсутність відповідача у спірному приміщенні та забезпечення його іншим житлом свідчать про втрату ним інтересу до даного об`єкту нерухомості. Матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами домовленості щодо збереження за відповідачем права користування, а також доказів існування поважних причин його тривалої відсутності. Таким чином, оцінюючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач фактично припинив користування спірним приміщенням, виїхав за межі України, участі в його утриманні не бере, відсутні будь-які правові підстави для збереження за ним права користування вищевказаним приміщенням. За таких умов його реєстрація у вищевказаному нежитловому приміщенні має формальний характер і створює для позивача перешкоди у повному та вільному здійсненні права власності. Відтак, суд доходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, у відповідності до правил ст. 141 ЦПК України, з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211, 20 грн.

Outcome: approved