Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

28 травня 2025 року КП «Харківські теплові мережі» (далі: позивач) звернулось до [PERSON] (далі: відповідач) з позовом про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з 01.10.2017 по 30.11.2021 у розмірі 59 138,14 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилався на надання ним та отримання відповідачем послуг з теплопостачання належних відповідачу на праві власності нежитлових приміщень 1-го поверху в літ. «А-6,7» №31-1-:-31-11,31-13, загальною площею 90,2 кв.м., у буд. [ADDRESS] . Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 59 138,14 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. 21.07.2025 ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Глос М.Л. провадження у справі відкрите, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 16.12.2025 рішенням Вищої ради правосуддя [PERSON] звільнена з посади судді Київського районного суду м. Харкова. 18.12.2025 після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.44 роз.2.3 Положень про автоматизовану систему документообігу суду вищезазначена справа передана на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Єфіменко Н.В. 09.01.2026 ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Єфіменко Н.В. справа прийнята до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначене судове засідання на 11.02.2026. 19.01.2026 відповідачем поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній заперечував проти задоволення позову та просив застосувати строк позовної давності. Вважає, що сам факт діє воєнного стану не є достатньою підставою для поновлення пропущеного процесуального строку та не є підставою для зупинки судового розгляду. Посилався на позиції Верхового суду викладені у постановах №127/2897/13-ц від 21.07.2022, №990/115/22 від 10.11.2022. 10.02.2026 відповідачем подане клопотання про відкладення розгляду справи за його перебування у м. Ужгород, неможливості прибути до м. Харкова для участі у судовому засіданні. 11.02.2026 за неявки сторін розгляд справи відкладений на 05.03.2026. 12.02.2026 відповідачу направлений лист із роз`ясненням можливості прийняти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 13.02.2026 відповідач отримав вказаний лист. 04.03.2026 відповідачем подане клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату за його проживання у м. Ужгороді. До судового засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача розгляд справи просив здійснювати за своєї відсутності. Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи. Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд зазначає: Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості повідомлення про явку в суд не є порушенням ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Водночас, оскільки суд неодноразово відкладав проведення судового засідання та надавав можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. При тому, судом враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідач є власником нежитлових приміщень 1-го поверху в літ. «А-6,7» №31-1-:-31-11,31-13, загальною площею 90,2 кв.м., у буд. [ADDRESS] , що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №423173486 від 17.04.2025 (а.с.8) Отримання відповідачем послуг з теплопостачання підтверджено актами обстеження системи теплопостачання об`єкту №174/5702 від 29.11.2017, №174/6402 від 19.12.2018, №174/185 від 23.01.2020, №174/8127 від 17.12.2020, №174/8979 від 20.12.2021, №174/16552 від 25.10.2017, №174/19320 від 10.04.2018, №174/20970 від 09.11.2018, №174/23968 від 10.04.2019, №174/25125 від 14.11.2019, №174/28275 від 09.04.2020, №174/30366 від 18.11.2020, №174/32403 від 12.04.2021, №174/34399 від 21.10.2021 (а.с.10-27). Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № [NUMBER] на ім`я ФО [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 59 138,14 грн., що підтверджено розрахунком нарахувань, розрахунком теплового навантаження на опалення ОКТ/85 від 19.03.2015, рахунками-фактурами, відомістю обліку споживання теплової енергії, актом звірки (а.с.4-7, 9, 28-34, 35-38, 39). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного: Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно зі ст.633 ЦК України публічний є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У силу приписів ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, сформувала такий висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Отже законодавством встановлений обов`язок споживачів сплачувати в повному обсязі спожиті комунальні послуги. Відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні зі споживача коштів за надання житлово-комунальних послуг. А тому, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Як передбачено, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 ЖК України споживачі комунальних послуг повинні своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Судом встановлено, що відповідач є власником нежитлових приміщень 1-го поверху в літ. «А-6,7» №31-1-:-31-11,31-13, загальною площею 90,2 кв.м., у буд. [ADDRESS] , отримував послугу з теплопостачання та внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у нього утворилась заборгованість у розмірі 59 138,14 грн. Доказів того, що відповідач у встановленому законом порядку, відмовився від споживання послуг з централізованого опалення, звертався до позивача щодо невиконання ним своїх зобов`язань з постачання послуг або надання неякісних послуг, як і доказів відсутності боргу перед позивачем суду не надано. Також відповідачем не надані докази на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Зазначене свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані послуги з централізованого опалення. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З урахуванням викладеного, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 59 138,14 грн. При тому, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, враховуючи наступне: Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, про що зазначено у ч.1 ст.261 ЦК України. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 11.03.2020 Постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12.03.2020 на всій території України ведений карантин. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. 17.03.2020 Законом України №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин, що передбачено ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати». 30.03.2020 Законом України №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п.12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 02.04.2020 вказаний Закон набрав чинності. У п.12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22), від 19.04.2023 у справі №199/782/21 (провадження №61-1323св23), від 31.05.2023 у справі №938/632/20 (провадження №61-16716св21). З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 27.06.2023 Постановою Кабінету Міністрів України №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24:00 год. 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 28.05.2025 позивач звернувся до суду з позовом, тобто після відміни карантину. Разом з тим, 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 в Україні введений воєнний стан, який відповідними указами Президента та законами продовжений до теперішнього часу. Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17.03.2022. Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів. За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи продовжений у порядку п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог у даній справі станом на день звернення до суду не сплила, її перебіг був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні. Зазначене відповідає висновкам щодо продовження строку позовної давності, викладеним у постановах Верховного Суду від 07.08.2024 у справі №337/1294/23, від 08.08.2024 у cправі №921/612/23. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, а відтак, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах №127/2897/13-ц від 21.07.2022, №990/115/22 від 10.11.2022 судом не приймаються, оскільки вони не є релевантними до даної справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Враховуючи неявку до судового засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: approved