Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

ТОВ «Свеа Фінанс» звернулось до Теплицького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обгрунтовано наступним. 30.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна», (первісний кредитор) та [PERSON] було укладено електронний Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2423860, за умовами якого позичальник отримав кошти в кредит в сумі 9900,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,90% на день. Первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав, перерахувавши відповідачу суму кредиту на картку № [NUMBER] , яку вказав позичальник під час укладення договору. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість. 15.07.2022 мід ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест України», яке змінило свою назву на ТОВ «Свеа Фінанс», було укладено договір факторингу №2-15072022, за умовами якого до позивача пере1йшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №2423860 від 30.09.2021. Станом на дату складання позову заборгованість відповідача за кредитним договором становить 32472,00 грн., з яких: 9900,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 22572,00 грн. заборгованість по відсотках. На підставі викладеного просить стягнути відповідача на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за Договором №2423860 від 30.09.2021 у розмірі 32472,00 грн. та 2422,40 грн. у відшкодування зі сплати судового збору. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 29.12.2025 цивільну справу за позовом ТОВ «Свеа Фівнанс» до [PERSON] передано на розгляд до Вінницького районного суду Вінницької області за територіальною підсудністю в порядку ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області 23.01.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб, призначено судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В прохальній частині позову міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність, а також не заперечував щодо ухвалення заочного рішення суду в разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Направлена судом судова повістка повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у визначений судом строк до суду не подано. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 у справі №755/4829/23, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідним поштовим відправленням, яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію представника позивача, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 30.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладеного Договір №2423860 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано [PERSON] електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «Е694». Даним договором сторони погодили суму кредиту 9900,00 грн, строк кредитування 30 днів, процентну ставку 1,90% на день. Порядок надання кредиту у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] (а.с. 9-15). Згідно з додатком №1 до даного договору сторони погодили таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, відповідно до якої сума кредиту 9900,00 грн., проценти за користування кредитом 5643,00 грн. (а.с. 18). На а.с. 16-17, 19-24 міститься паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), та Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна». На підтвердження виконання Товариством умов кредитного договору, позивачем надано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №18520-0403 від 04.03.2024, відповідно до якого 300.9.2021 на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 990000,00 грн. за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , що є доказом видачі кредитних коштів (а.с. 28). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №2423860 від 30.09.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 15.07.2022, позичальник [PERSON] , загальна сума боргу складає 32472,00 грн., з яких: 9900,00 грн. тіло кредиту, 22572,00 грн. відсотки (а.с. 25-27). 15.07.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №2-15072022, за умовами якого первісний кредитор відступає (передає) новому кредитору права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги від первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги фінансування в сумі, що дорівнює ціні продажу 596639,56 грн.. Факт здійснення між сторонами приймання-передачі документації підтверджується Актом приймання-передачі документації, за формою, що наведена у Додатку 1 до цього договору, підписаним уповноваженими представниками сторін (а.с. 29-30). На а.с. 31 міститься копія платіжної інструкції кредитового переказу коштів №8664 від 18.07.2022, відповідно до якої ТОВ «Росвен Інвест Україна» перерахувало на користь ТОВ «Лінеура Україна» кошти в сумі 596639,56 грн. на виконання договору факторингу №2-15072022 від 15.07.2022 без ПДВ. На а.с. 32-33, 34 міститься копія Реєстру боржників до договору факторингу №2-15072022 від 15.07.2022 та витяг з реєстру боржників, що підписаний уповноваженими представниками клієнта та фактора, де під порядковим номером 8596 вказаний боржник [PERSON] , за договором кредиту №2423860, загальна сума заборгованості за договором позики 32472,00 грн, з яких 9900,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 22572,00 грн. заборгованість по відсотках, кількість днів прострочення 258. З копії нотаріально посвідченого рішення єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» №1 від 25.03.2024 вбачається, що вирішено змінити назву (найменування) Товариства з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ТОВ «Свеа Фінанс» (а.с. 35). На а.с. 38-45, 37 міститься копія статуту ТОВ «Свеа Фінанс» та копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Свеа Фінанс». Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. В справі, що розглядається, договір підписано з боку позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який містить набір цифрових та буквених символів «Е694». Отже, цей договір, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду, підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання ним договору. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісними кредиторами та відповідачем не був б укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та ряді інших, тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Зміст договору свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину: суми кредиту, строку кредитування, розміру та порядку нарахування процентів, порядку здійснення розрахунків, в договорі вказано номер електронного платіжного засобу позичальника, на який здійснено перерахування коштів. Суд також враховує, що матеріалами справи доведено перехід права вимоги до позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статей 526, 530, 536, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач не виконав свого зобов`язання, платежів для погашення заборгованості не здійснив ні на рахунки первісних кредиторів, ні на рахунки ТОВ «Коллект центр». Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань у нього наявна заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 32472,00 грн., з яких: 9900,00 грн - сума заборгованість за основною сумою боргу, 22572,000 грн. - сума заборгованість за відсотками. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення вищевказаного розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтуються, суд дійшов такого висновку. Так, за кредитним договором №2423860 від 30.09.2021, відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] станом на 28.01.2022 становить 32472,00 грн, з яких: 9900,00 грн - сума заборгованість за основною сумою боргу, 22572,00 грн - сума заборгованість за відсотками (а.с. 25-27). В той же час, як слідує з умов договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 30.10.2021. Згідно п. 1.4.1 процентна ставка (базова)/день - 1,90%. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування позикою в період цієї угоди нараховуються за відповідним графіком, згідно якого сума нарахованих процентів за 30 днів становить 5643,00 грн. В Додатку №1 до договору позики, який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту становить 15543,00 грн, з яких: 9900, 00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5643,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Слід звернути увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 вказала, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. Як зазначено вище кредит надавалася відповідачу строком з 30.09.2021, на 30 днів, до 30.10.2021. Сторони погодили, що середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий становить 1,90%, а тому суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача проценти саме в розмірі 5643,00 грн. Суд не вбачає підстав для нарахування вказаних процентів в період після 30.10.2021. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позичальником дій, спрямованих на подальше продовження строку кредитування, як то передбачено п. 4.1 Договору. Отже, дослідивши надані докази, суд вважає доведеним обставину порушення умов кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені договором терміни, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 15543,00 грн, з яких: 9900,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5643,000 грн - відсотки за користування кредитом. Щодо нарахування відсотків «до дня повного погашення заборгованості», то суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16. Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «сторони можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору». При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що «для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)». В контексті цієї цивільної справи, суд зважає, що умови договору, на яких позивач ґрунтує свої вимоги зі сплати процентів, розташовані в розділі договору, які регулюють правомірну поведінку сторін («Умови нарахування процентів за договором та сплати заборгованості позичальника»). При цьому цей договір містить і окремий розділ, що регулює відповідальність позичальника («Відповідальність сторін»), однак позивач не обґрунтовує свої вимоги цими умовами договору. При цьому, як слідує з наданих розрахунків, проценти за період поза межами строку кредитування позивач нараховував саме як проценти за «користування кредитом», а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України. Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 1159,36 грн. судового збору (пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial