Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт самостійного виховання та утримання [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В оґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З мамою дитини [PERSON] вони проживали без реєстрації шлюбу. З 2023 року мати дитини свідомо залишила територію України, виїхавши до Республіки Польща, та не бере участі у вихованні й утриманні сина, не спілкується з ним і не цікавиться його життям. Місце її проживання йому невідоме. Він з сином в двох проживають у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 26.02.2021 року. Дитині виділена окрема кімната, створені всі належні умови для проживання, навчання, розвитку та дозвілля. Неповнолітній [PERSON] навчається у 9-Б класі Звенигородського опорного закладу загальної середньої освіти ім. Т.Г. Шевченка, що підтверджується довідкою від 13.10.2025 року №206. Згідно з характеристикою навчального закладу, позивач [PERSON] активно бере участь у навчальному процесі, відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок із класним керівником. Мати дитини з навчальним закладом не контактує і вихованням сина не займається. За потреби неповнолітній [PERSON] проходить обстеження та лікування у КНП «Звенигородський центр первинної медико-санітарної допомоги». Станом здоров`я дитини цікавиться лише батько. Дитина відвідує лікаря в супроводі батька для чергових та профілактичних оглядів чи по хворобі. Всі питання виховання, навчання, забезпечення потреб дитини позивач вирішує самостійно, без участі матері [PERSON] . [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, який має стабільний дохід. Таким чином, з 2023 року і по теперішній час позивач [PERSON] самостійно виховує та утримує свого сина [PERSON] , забезпечую його потреби, виховання, розвиток та освіту. Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина необхідне позивачу для захисту прав дитини, особисто незалежно від волі відповідачки, дає право на отримання відстрочки від мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.10.2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.12.2025 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Пояснила, що неповнолітній син [PERSON] проживає з ним з 2023 року та знаходиться на повному його забезпеченні. В 2023 році відповідачка [PERSON] виїхала за кордон та місце її перебування на даний час йому не відоме. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом надіслання на адресу місця реєстрації ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками та повістки про виклик до суду, які були отримані 26.02.2026 року відповідачем чи членом її сім`ї, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. Зустрічного позову не пред`явила, клопотань від її імені до суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач [PERSON] повторно не з`явилась на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомила, хоча була повідомлена про час, місце і дату розгляду справи в суді, відзиву на позов, а також заяви про розгляд справи у її відсутності, не надала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку, про що постановляє відповідну ухвалу. Представник органу опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області Шкапенко Л.В. підтримала позов та просила його задовольнити. Пояснила, що позивач дійсно тривалий час проживає удвох із сином, якому створив усі належні умови. Місце перебування матері органу опіки не відоме. При вирішенні питання про місце проживання дитини орган опіки прийняв до уваги нотаріально засвідчену заяву відповідачки [PERSON] , в якій вона не заперечувала проти залишення дитини проживати з батьком. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши подані докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Позивач [PERSON] є батьком, а відповідач [PERSON] матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 12.10.2011 року (а.с.10). Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] з липня 2024 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем та подає відповідні податкові декларації платника єдиного податку-фізичної особи підприємця [PERSON] (а.с. 12, 13-16). [PERSON] , [INFO] , проживає окремо від матері, разом з батьком в трикімнатній квартирі, яка належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 26.02.2021 року, та розташована за адресою: [ADDRESS] . З актів обстеження умов проживання від 10.05.2024 року, 08.10.2025 року та 11.02.2026 року вбачається, що дитина проживає разом з батьком, має окрему кімнату та забезпечена усім необхідним для навчання, ігор та розвитку. Стосунки в сім`ї добрі, між татом та сином панує злагода та взаєморозуміння. Неповнолітній [PERSON] перебуває на повному утриманні тата [PERSON] (а.с. 25,29-30). З акту складеного депутатом Звенигородської міської ради Бовтуленком С.О. від 09.10.2025 року вбачається, що зі слів сусідів [PERSON] , [INFO] прописаний та проживає в [ADDRESS] . Разом з ним проживає та перебуває на його утриманні дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.31). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає з [PERSON] по сусідству в одному будинку. Їй відомо, що [PERSON] проживає разом із сином більше трьох років. Мати дитини перебуває за кордоном. До виїзду за кордон вони проживали разом. Чи були одружені чи розлучені їй не відомо. Свідок [PERSON] повідомила, що знає позивача [PERSON] більше 30 років. Він проживає разом із сином [PERSON] , якому 14 років. Живуть вони лише удвох. Мати давно виїхала за кордон на заробітки і не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Одружені позивач та відповідач не були. З висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] від 23.07.2024 року та від 18.02.2026 року вбачається, що орган опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.29). Відповідно до характеристики виданої [PERSON] від 08.10.2025 року № 1041/12-2-04 року виконавчим комітетом Управління «Центр надання адміністративних послуг» (Центр Дія) начальником управління ЦНАП (Центр Дія) [PERSON] характеризується позитивно (а.с.18). Згідно з довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 694/3052/25/21061/2025 від 11.11.2025 року, наданою на запит суду, встановлено, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , у період з 01.01.2023 по 29.10.2025 неодноразово перетинала державний кордон України, зокрема здійснювала в`їзди та виїзди через пункти пропуску «Устилуг» та «Рава-Руська», останній раз виїхала за кордон 17.10.2023 року, що підтверджується відповідними записами в базі даних Державної прикордонної служби України (а.с. 57). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідне для захисту його інтересів, оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті сина, а у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, він може бути мобілізований, та син залишиться сам. Відповідач [PERSON] проживає окремо від сина, ймовірно в Республіці Польша, його життям не цікавиться, а вирішити питання позбавлення її батьківських прав позивач не бажає, оскільки хоче щоб мати була присутня в житі сина, хоча б формально. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно з п. 4 додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» документами, що підтверджують право на відстрочку особи, особи, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду є зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, на даний час нормами спеціального законодавства визначений порядок отримання особою права на відстрочку від мобілізації, згідно з яким зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини є документом, який підтверджує право особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому в інший спосіб встановлення такого факту законом не передбачено. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини надає позивачу право, з метою захисту прав та інтересів дитини, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі відповідача, надає позивачу право ініціювати процедуру позбавлення батьківських прав, окрім того встановлення цього факту надає позивачу право на відстрочку від мобілізації. В зв`язку з тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, такими як право батьків на визначення місця проживання дитини, право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суд вважає, що ця вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, в позовній заяві позивач не просить стягувати судові витрати з відповідача. Відтак судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного

Outcome: approved