Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, у якому просить: -встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , житлового будинку [ADDRESS] . -встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] на день її смерті [INFO] . -встановити факт непроживання [PERSON] з батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на день його смерті [INFO] . -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності за законом на земельну ділянку, що розташована за адресою: Рівненська область, Сарненський район, село Бережниця, кадастровий номер 5621880600:01:001:0125, площею 0,1670 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є дочкою померлого [PERSON] та спадкоємицею після його смерті. Після смерті батька позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 80/2025. Нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів на майно, а також у зв`язку з відсутністю, на думку нотаріуса, доказів прийняття спадщини [PERSON] після смерті його матері [PERSON] та наявністю іншого спадкоємця за законом після смерті батька позивачки. Позивачка зазначає, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та іншим майном своєму сину [PERSON] , який після її смерті постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим відповідно до вимог закону вважається таким, що прийняв спадщину. Також 12 березня 2013 року [PERSON] склав заповіт, яким належний йому житловий будинок з надвірними будівлями заповів своїй дочці [PERSON] . Як зазначає позивачка, земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та після її смерті увійшла до складу спадщини, яку прийняв [PERSON] як спадкоємець, що постійно проживав разом зі спадкодавцем на день її смерті. Крім того, позивачка зазначає, що її брат [PERSON] , хоча й був зареєстрований за адресою проживання батька, фактично з 2022 року проживав за межами України, а з липня 2022 року на території Канади, разом із батьком на день його смерті не проживав та у встановленому законом порядку спадщину після його смерті не прийняв. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити із підстав наведених у позовній заяві. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Від відповідача 1 [PERSON] надійшла заява, у якій він просив розглянути справу без його участі у зв`язку з проживанням за межами України. Позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, зазначив, що на день смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , разом із ним не проживав, а також вказав, що на спадкове майно не претендує. Від представника відповідача 2 Дубровицької міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх представника. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою заявниці та перебуває з нею у добрих, приязних стосунках. Зазначила, що їх село є невеликим, у зв`язку з чим вона добре знає мешканців. Померлу [PERSON] вона знала з дитинства, фактично з народження, а також знала її сина [PERSON] , з яким разом ходила до школи. На день смерті [PERSON] разом із нею проживав її син [PERSON] , який постійно проживав у цьому будинку: спочатку разом із матір`ю, а після її смерті, яка настала більше десяти років тому, залишився проживати в цьому ж будинку та проживав там до своєї смерті. До смерті матері він здійснював за нею догляд. Після її смерті [PERSON] залишився проживати в будинку один та проживав там самостійно до дня своєї смерті. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона також є сусідкою заявниці. Проживає вона у селі Бережниця з 1990 року, а безпосередньо по сусідству з батьком заявниці з 2004 року, оскільки спочатку проживали в одній хаті, а згодом придбали будинок по сусідству. Померлу [PERSON] вона добре знала, так само як і її сина [PERSON] . На день смерті [PERSON] разом із нею проживав її син [PERSON] , який після смерті матері здійснив її поховання. Після цього він залишився проживати у цьому ж будинку та до дня своєї смерті проживав там один, без інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в селі Бережниця Дубровицького району Рівненської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 грудня 2012 року (а.с. 17). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00052972207 від 12 серпня 2025 року, [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 19). Із копії заповіту [PERSON] , посвідченого секретарем Бережницької сільської ради Дубровицького району Рівненської області Луковець Г.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 110 (а.с. 18), вбачається, що вона на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, а також інше майно, що знаходиться у цьому будинку і належить їй на день смерті, своєму сину [PERSON] (а.с. 18). З виписки з погосподарської книги № 2, особового рахунку № [NUMBER] , виданої старостою Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради, вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , обліковувався за [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 20). З довідки Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] з 1964 року до дня смерті [INFO] та проживала одна. Підставою для видачі довідки зазначено погосподарську книгу № 2 за 20112015 роки, особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 16). Разом із тим із іншої довідки того ж органу місцевого самоврядування вбачається, що [PERSON] , починаючи з 1964 року і до дня своєї смерті [INFO] , була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею до дня її смерті, без реєстрації місця проживання, проживав її син [PERSON] , з яким вона вела спільне господарство. Підставою для видачі довідки зазначено погосподарську книгу № 2 за 20112015 роки та особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 21). Отже, на підставі наведених письмових доказів суд установив, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] постійно проживав із нею, хоча й без реєстрації місця проживання. Судом також встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 листопада 2024 року (а.с. 12). Як вбачається із довідки №565/02-14 від 20 червня 2025 року, виданої Сарненською державною нотаріальною конторою Рівненської області, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 80/2025. Його спадкоємцем на спадкове майно є [PERSON] (а.с. 14). З копії заповіту [PERSON] , посвідченого 12 березня 2013 року секретарем Бережницької сільської ради Дубровицького району Рівненської області Луковець Г.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 27, вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, що належить йому відповідно до заповіту, заповідано дочці [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до довідки Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради, [PERSON] з 16 вересня 2021 року і до дня своєї смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним за цією адресою були зареєстровані та проживали його син [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що оформлення спадкових прав позивачки у нотаріальному порядку виявилося неможливим у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Сарненської державної нотаріальної контори Рівненської області від 20 червня 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , з підстав ненадання доказів своєчасного прийняття спадщини [PERSON] після смерті його матері, відсутності правовстановлюючих документів на вказане майно, а також неможливості визначення конкретного складу спадкового майна зі змісту заповіту (а.с. 15). Крім того, постановою державного нотаріуса Сарненської державної нотаріальної контори Рівненської області від 14 листопада 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на всю частку спадкового майна, а саме на земельну ділянку площею 0,1670 га, кадастровий номер 5621880600:01:001:0125, з підстав відсутності доказів прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв інший спадкоємець, який має право на відповідну частку у спадковому майні у зв`язку із фактичним спільним проживанням (а.с. 23). Як вбачається з копії технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 26 травня 2025 року, за вказаною адресою обліковується об`єкт нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26). Технічний паспорт містить відомості щодо складу, площі та інших технічних характеристик зазначеного об`єкта, що дає можливість ідентифікувати його як окремий об`єкт цивільних прав. Крім того, довідкою фізичної особи-підприємця [PERSON] № 890 від 26 травня 2025 року визначено, що інвентаризаційна вартість зазначеного житлового будинку становить 102200 грн (а.с. 27), що свідчить про проведення технічної інвентаризації об`єкта та підтверджує його фактичне існування як об`єкта нерухомого майна. Наведені докази у своїй сукупності підтверджують існування спірного об`єкта нерухомості, його індивідуальні характеристики та придатність до участі в цивільному обороті як об`єкта права власності. Оцінюючи встановлені обставини, суд виходить із такого. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статей 76, 77, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження. За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а згідно зі статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі неохоплення заповітом усієї спадщини спадкоємці за законом. За статтею 1235 ЦК України заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Відповідно до статті 1261 ЦК України діти спадкодавця належать до спадкоємців першої черги за законом. Частина третя статті 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у строк, установлений статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 1269 ЦК України передбачає право спадкоємця, який не проживав постійно зі спадкодавцем, подати заяву про прийняття спадщини. За статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд звертає увагу, що у даному випадку спір виник не щодо самого права на спадщину, а щодо можливості його належного оформлення у позасудовому порядку. Відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також неможливість підтвердження прийняття спадщини спадкодавцем у нотаріальному порядку унеможливлює реалізацію спадкових прав позивачки без звернення до суду. За таких обставин саме судове рішення є єдиним ефективним способом захисту її права, що відповідає положенням статті 16 ЦК України. З дослідженої судом виписки з погосподарської книги № 2, особового рахунку № [NUMBER] , вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] обліковувався за [PERSON] , що свідчить про належність їй вказаного домоволодіння. Вказаний документ виданий органом місцевого самоврядування, який відповідно до законодавства веде облік домогосподарств, а тому є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ЦПК України. Суд враховує, що у період набуття права на вказаний житловий будинок оформлення права власності на індивідуальні житлові будинки часто здійснювалося саме шляхом ведення погосподарських книг, а не видачі окремих правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим відсутність інших документів не спростовує факту належності майна. Крім того, зазначені відомості узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема довідками органу місцевого самоврядування, показаннями свідків, які підтвердили, що [PERSON] постійно проживала у вказаному будинку та користувалася ним як власним. Будь-яких доказів, які б спростовували належність спірного житлового будинку [PERSON] , суду не надано, відповідачі проти цієї обставини не заперечували. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивачки про встановлення факту належності житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] на день її смерті суд зазначає наступне З наданих суду довідок органу місцевого самоврядування вбачається, що хоча відповідно до однієї довідки [PERSON] була зареєстрована та проживала одна, інша довідка, видана тим самим органом та на підставі тих самих облікових документів погосподарської книги, містить відомості про те, що разом із нею без реєстрації місця проживання проживав її син [PERSON] , з яким вона вела спільне господарство. Суд оцінює зазначені довідки у їх сукупності та виходить із того, що сама по собі реєстрація місця проживання не є безумовним доказом фактичного проживання особи, а відсутність реєстрації не спростовує факту постійного проживання, що узгоджується з правовою природою положень частини третьої статті 1268 ЦК України. Крім письмових доказів, обставини постійного проживання підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні. Суд бере до уваги їх показання, оскільки вони є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та з письмовими доказами у справі. Встановлено, що свідки є безпосередніми сусідами спадкодавця, тривалий час проживали поруч, були особисто обізнані про спосіб життя [PERSON] та її сина [PERSON] . Із їх пояснень вбачається, що [PERSON] постійно проживав разом із матір`ю, здійснював за нею догляд, а після її смерті продовжив проживати у цьому ж будинку, що свідчить про наявність стійкого зв`язку з місцем проживання спадкодавця. Підстав сумніватися у достовірності зазначених показань судом не встановлено, вони не спростовані іншими доказами у справі та не заперечувалися відповідачами. Оцінивши наведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її син [PERSON] фактично та постійно проживав разом із нею, хоча і без реєстрації місця проживання. Отже, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері. Таким чином, встановлений судом факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини має правове значення як юридичний факт прийняття спадщини, що, у свою чергу, свідчить про виникнення у нього права власності на спадкове майно, яке в подальшому увійшло до складу спадщини після його смерті. Щодо вимоги про встановлення факту непроживання [PERSON] з батьком [PERSON] на день смерті останнього суд зазначає таке. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Водночас відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який не проживав постійно разом зі спадкодавцем, має право прийняти спадщину лише шляхом подання відповідної заяви нотаріусу, а згідно зі статтею 1270 ЦК України така заява має бути подана протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, для вирішення питання щодо прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем саме на час відкриття спадщини, при цьому сам по собі факт реєстрації місця проживання не є беззаперечним доказом такого проживання. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою проживання спадкодавця, однак цей факт не підтверджує його фактичного проживання разом із батьком. Судом досліджено копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] (а.с. 25), з якого вбачається, що останній з 2022 року неодноразово виїжджав за межі України та тривалий час перебував за кордоном, що підтверджується відмітками про перетин державного кордону. Крім того, судом досліджено договір оренди житлового приміщення від 20 липня 2022 року, укладений між [PERSON] , а також членами його сім`ї, та орендодавцями Tara Emoregan і Frank Emoregan, відповідно до якого вони орендували житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 74-82). Із змісту зазначеного договору вбачається, що строк оренди встановлено з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року, при цьому відповідач визначений як один із орендарів житла разом із іншими особами, що свідчить про фактичне проживання його разом із сім`єю за межами України. Також умовами договору передбачено користування житловим приміщенням на постійній основі, оплату орендної плати та отримання відповідних житлово-комунальних послуг, що характерно саме для постійного, а не тимчасового перебування. Наведений договір оренди у сукупності з відомостями про перетин відповідачем державного кордону України підтверджує, що починаючи щонайменше з 2022 року [PERSON] фактично проживав за межами України та мав інше постійне місце проживання, що об`єктивно виключає можливість його постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд також приймає до уваги, що відповідач 1 [PERSON] у поданій до суду заяві про розгляд справи за його відсутності зазначив, що на даний час проживає в Канаді. При цьому позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі та проти їх задоволення не заперечував, а також підтвердив, що на день смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , разом із ним не проживав і на спадкове майно не претендує. Крім того, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного проживання [PERSON] разом із батьком на день його смерті, зокрема відсутні відомості про ведення ними спільного господарства, участь відповідача в утриманні спадкодавця чи користуванні спільним житлом. Разом із тим, із матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк після смерті батька. Доказів, які б свідчили про вчинення ним інших дій, спрямованих на прийняття спадщини, суду не надано. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що [PERSON] на час відкриття спадщини фактично разом зі спадкодавцем не проживав та спадщину у встановлений законом спосіб не прийняв. За таких обставин відсутні підстави вважати його таким, що прийняв спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України. Щодо вимоги про визнання права власності на житловий будинок за заповітом суд зазначає таке. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкування є переходом прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) і здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Судом установлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] . Вказана обставина підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, зокрема довідками органу місцевого самоврядування, які містять відомості погосподарського обліку та є належними і допустимими доказами у розумінні статей 7678 ЦПК України. Підстав не довіряти зазначеним доказам судом не встановлено, їх зміст узгоджується між собою та іншими матеріалами справи. Суд також установив, що після смерті [PERSON] її син [PERSON] прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем, що підтверджується дослідженими доказами та відповідає вимогам частини третьої статті 1268 ЦК України. При цьому суд враховує, що факт постійного проживання має перевагу над формальною реєстрацією місця проживання, а встановлені судом обставини свідчать саме про фактичне прийняття спадщини. Відтак до [PERSON] перейшло право власності на вказаний житловий будинок. Надалі [PERSON] за життя склав заповіт, відповідно до якого заповів належний йому житловий будинок своїй дочці [PERSON] . Факт існування заповіту, його чинність та зміст підтверджуються матеріалами справи. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про його скасування, зміну або недійсність, а також відсутні докази оспорення заповіту у встановленому законом порядку. Вказаний доказ є належним та допустимим і прямо визначає коло спадкоємців. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на вказаний житловий будинок. Позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у межах строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Разом із тим, як убачається з постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, підставою для такої відмови стало не пропущення строку прийняття спадщини, а відсутність належних правовстановлюючих документів на спадкове майно та неможливість підтвердження переходу права власності від попереднього спадкодавця . Таким чином, позивачка вчинила всі необхідні дії для прийняття спадщини, однак оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку виявилося неможливим, що і зумовлює необхідність судового захисту її права. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права, зокрема шляхом визнання права власності. У випадку, коли оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку є неможливим, саме суд є належним способом захисту такого права. Суд також враховує, що інші спадкоємці, зокрема [PERSON] , спадщину не прийняли, що встановлено судом при дослідженні обставин справи, а отже відсутні підстави для виникнення у них прав на спірне майно. Оцінюючи всі зібрані у справі докази у їх сукупності, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, суд доходить висновку, що позивачка є належним спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а спірний житловий будинок входить до складу спадкового майна, право власності на яке підлягає визнанню за нею. За таких обставин вимога про визнання за позивачкою права власності за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями [ADDRESS] , після смерті [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за законом суд зазначає таке. Як установлено судом із дослідженого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 901643, земельна ділянка площею 0,1670 га, розташована на території с. Бережниця Сарненського району Рівненської області, належала [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 22). Зазначений державний акт є належним правовстановлюючим документом, що підтверджує виникнення у спадкодавця права власності на вказану земельну ділянку та свідчить про належність її до складу спадкового майна. Із постанови державного нотаріуса від 14 листопада 2025 року вбачається, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку позивачці було відмовлено. Судом також досліджено технічну документацію із землеустрою щодо вказаної земельної ділянки, зокрема кадастровий план, координати поворотних точок меж земельної ділянки та опис її меж (а.с. 28-33). Із зазначених документів убачається, що земельна ділянка має кадастровий номер 5621880600:01:001:0125, площу 0,1670 га, розташована в селі Бережниця Сарненського району Рівненської області, її цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель землі житлової та громадської забудови. З кадастрового плану земельної ділянки вбачається конфігурація земельної ділянки, її межі та суміжні земельні ділянки, а також координати поворотних точок меж, що у сукупності дозволяє індивідуалізувати її як об`єкт цивільних прав. Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав з моменту її формування та присвоєння їй кадастрового номера. Оскільки зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, вона є сформованою, має визначені межі, площу та індивідуальні характеристики, а тому може бути об`єктом цивільних прав і предметом спадкування. Судом установлено, що після смерті [PERSON] її син [PERSON] , який постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини, відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, у тому числі і щодо вказаної земельної ділянки. Після смерті [PERSON] спадщина щодо зазначеного майна, не охопленого заповітом, відкрилася за законом. Позивачка як його дочка належить до спадкоємців першої черги за законом та звернулася із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець [PERSON] спадщину у встановлений законом спосіб не прийняв, що підтверджується дослідженими судом доказами. За таких обставин суд доходить висновку, що право власності на земельну ділянку площею 0,1670 га, кадастровий номер 5621880600:01:001:0125, підлягає визнанню за позивачкою як за спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] . З урахуванням установлених судом обставин, оцінки досліджених доказів у їх сукупності, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, а також вимог матеріального права, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved