Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

01 грудня 2025 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема вчинення дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 квітня 2024 року у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу Opel Zafira, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в результаті, якої зазнав значних тілесних ушкоджень отримав водій позивача [PERSON] та фактично був знищений транспортний засіб Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який знаходиться на його балансі. Вказує, що вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024року у справі № 204/6930/24, [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. На підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 1 рік. Рішенням Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 204/6930/24, апеляційну скаргу прокуратури було задоволено, вказаний вирок суду в частині призначення покарання [PERSON] змінено, а саме призначено обвинуваченому покарання у виді стягнення штрафу у розмірі 51 000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, в іншій частині залишено без змін. Стверджує, що цивільний позов у кримінальному провадженні позивачем не заявлявся, тому для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику вищезазначеного колісного транспортного засобу він звернувся до експерта, який 12 червня 2025 року провів огляд колісного транспортного засобу Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] . При цьому, зазначає, що відповідач був проінформований про огляд транспортного засобу експертом, шляхом надсилання поштою відповідних запрошень на його адреси. Вказує, що згідно висновку експерта від 27 червня 2025 року № 140С25, сума вартості ремонту колісного транспортного засобу Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить 524 949 гривень 71 копійка, при цьому вартість експертизи 8 000 гривень. Водночас, зазначає, що 26 грудня 2024 року, страхова компанія ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснила позивачу виплату страхового відшкодування у сумі 157 500 гривень. Тому вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню різниця вказаних сум у розмірі 367 449 гривень 71 копійка (524 949,71 - 157 500), а також витрати на проведення експертного дослідження у сумі 8 000 гривень, а всього разом 375 449 гривень 71 копійка. Ухвалою суду від 05 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 50). 12 грудня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 05 грудня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 51-56, 59-64, 65-70, 71-78). Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 79-80), копія якої надіслана учасникам справи 18 грудня 2025 року за вихідним № 30901/25-вих/2/204/5854/25 (а. с. 81). Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року справі здійснено перехід від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 30 хвилин 18 лютого 2026 року (а. с. 86). Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі (а. с. 111). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 107), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що постановою вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року у справі № 204/6930/24 (а. с. 8-10) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 1 рік. Так, з тексту вироку суду вбачається, що 10 квітня 2024 року близько 17 години 15 хвилин, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Opel Zafira, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Аудиторній зі сторони вул. Чечелівської в сторону вул. Камчатської, незважаючи на наявність знаку пріоритету, не надав перевагу у русі та на перехресті з вул. Нестерова допустив зіткнення з транспортним засобом Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого в подальшому відбулося перекидання автомобіля Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] . В наслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] було спричинено тілесні ушкодження, а транспортному засобу завдано пошкодження з матеріальними збитками. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року (а. с. 12-13) вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року у справі № 204/6930/24 змінено в частині призначеного покарання. Вирішено вважати [PERSON] засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Вирішено розстрочити Скороходову виплату штрафу на 12 місяців, встановивши суму виплати штрафу у розмірі 4 250 гривень щомісячно. В іншій частині вирок залишено без змін. Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Перевіркою чинності полісу внутрішнього страхування на сайті МТСБУ https://policy.mtsbu.ua/ судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Opel Zafira, державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] зареєстрована у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ», згідно з полісом № 214140170, чинним на дату дорожньо-транспортної пригоди. З платіжної інструкції № 33541 від 26 грудня 2024 року (а. с. 15) убачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ», виплачено страхове відшкодування КНП «ОЦЕМД ТА МК» за страховим актом № 49579/1 від 09 грудня 2024 року (Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] ) у сумі 157 500 гривень. 27 червня 2025 року судовим експертом Пилипенко О.С., складено Висновок експерта по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 140С25 (а. с. 16-34), відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 492 844 гривні 80 копійок. Вартість експертних послуг 8 000 гривень (а. с. 14). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Так, приписами абз. «в» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, регрес - це право, що виникає в особи внаслідок платежу. Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов`язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу. Як було встановлено судом, вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року у справі № 204/6930/24, який змінений ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року в частині призначеного покарання, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Вирішено розстрочити Скороходову виплату штрафу на 12 місяців, встановивши суму виплати штрафу у розмірі 4 250 гривень щомісячно. Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено рішення суду, це рішення обов`язкове для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 24 червня 2020 року у справі № 6040/14169/17. Відтак, в силу вказаних норм закону, на таку особу покладається обов`язок відшкодувати завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду. Так, позивач, звертаючись з вказаним позовом до суду, прохав стягнути з відповідача різницю сум завданої йому відповідачем шкоди та виплаченого страхового відшкодування у сумі у розмірі 367 449 гривень 71 копійка, при цьому, здійснюючи розрахунок вартості матеріального збитку, виходячи із різниці сум вартості ремонту та виплаченого страхового відшкодування. Однак, суд не може погодитися з вказаним розрахунком, з огляду на наступне. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14/25цс23) та постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). Так, із висновку судового експерта Пилипенка О.С. по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 140С25 від 27 червня 2025 (а. с. 16-34), убачається, що ринкова вартість досліджуваного КТЗ (до ДТП) становить 492 844 гривні 80 копійок; вартість відновлювального ремонту складає, з коефіцієнтом фізичного зносу деталей - 295 520 гривень 49 копійок; коефіцієнт фізичного зносу 0,70; вартість відновлювального ремонту складає, без коефіцієнта фізичного зносу деталей 524 949 гривень 71 копійка, тому вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, експертом визначено таким, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження та становить 492 844 гривні 80 копійок. В свою чергу, позивачем, заявлено вимогу про стягнення з відповідача матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 367 449 гривень 71 копійка, який він розраховує, виходячи із різниці сум вартості відновлювального ремонту 524 949 гривень 71 копійка та сумою страхового відшкодування у розмірі 157 500 гривень, при цьому не надаючи суду жодних доказів проведення такого ремонту. З огляду на викладене, зважаючи на те, що вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ Renault Duster, державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить 492 844 гривні 80 копійок (що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження), враховуючи те, що доказів проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу на суму 524 949 гривень 71 копійка позивачем суду не надано, а виплачена йому сума страхового відшкодування становить 157 500 гривень, суд доходить переконливого висновку, що розмір шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має визначатися різницею завданого матеріального збитку та виплаченою сумою страхового відшкодування, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача завданої майнової шкоди у розмірі 335 344 гривні 80 копійок, виходячи із розрахунку 492 844,8-157 500. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст.139 ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст. 139 ЦПК України визначено, що у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у судового експерта Пилипенка О.С. було замовлено висновок експерта № 140С25 від 27 червня 2025 року (по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ), вартість якого складає 8 000 гривень, та яка ним сплачена, підтвердженням чого є платіжна інструкція 38616 від 07 листопада 2025 року (а. с. 14). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов КНП «ОЦЕМДМК» до [PERSON] із вимогою стягнення відшкодування матеріальної шкоди, задоволено частково, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачем доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат на оплату експертних послуг у розмірі 8 000 гривень. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача завданої майнової шкоди у наслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 335 344 гривні 80 копійок та витрат на проведення експертного дослідження у сумі 8 000 гривень. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, згідно з вимогами п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 5 030 гривень 16 копійок, виходячи із розрахунку 1,5 % від 335 344 гривні 80 копійок (5 030 гривень 16 копійок) від задоволеної суми, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 15 140 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: partial