Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

представник ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором №30.03.2025-100001939 від 30.03.2025 в розмірі 46020 грн. В обґрунтування зазначив, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 30.03.2025 укладено вказаний кредитний договір та надано позичальнику кредит у розмірі 13000 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, у свою чергу відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 46020 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Ухвалою суду 06.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.36). У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Калафута Д.В. просила у задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 8500 грн. Так, відповідач визнає факт отримання кредитних коштів у розмірі 13 000 грн та підтверджує готовність виконати основне грошове зобов`язання в межах фактичної заборгованості. Разом з тим відповідач категорично заперечує проти заявлених до стягнення процентів, комісій та неустойки, оскільки їх розмір не має нічого спільного з економічною реальністю кредиту, не відповідає фактичним обставинам та є прямим наслідком недобросовісної та агресивної договірної практики позивача, спрямованої на штучне збільшення фінансової відповідальності споживача. Сума процентів, заявлена позивачем до стягнення, а саме 23 920 грн, разом з неустойкою в розмірі 6 500 грн, не лише кратно перевищує тіло кредиту, але й демонструє відхід позивача від принципу співмірності відповідальності.Особливої уваги заслуговує заявлена позивачем комісія в розмірі 2 600 грн «за надання кредиту». Поданий паспорт споживчого кредиту чітко містить інформацію про відсутність будь-яких додаткових або супутніх послуг кредитодавця, отже стягнення такої комісії не лише не підтверджене доказами, а й суперечить змісту самого договору. Нарахування неустойки у розмірі 130 грн за кожен день прострочення, що призвело до суми 6 500 грн, є беззаперечним свідченням штрафного характеру санкції й абсолютно не відповідає природі цивільно-правової відповідальності. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що законом України «Про споживче кредитування», передбачено пункт 17 прикінцевих положень, який повністю спростовує доводи відповідача стосовно незаконності розміру процентної ставки. Отже, денна процентна ставка передбачена кредитним договором є застосованою та законною, оскільки кредитний договір №30.03.2025-100001939 був укладений 30.03.2025. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. У паспорті споживчого кредиту визначено формулу обрахування денної процентної ставки, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Щодо комісії, то з огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр», уникнувши додаткових витрат. Щодо неустойки, то кредитний договір з відповідачем був укладений 26.01.2025, тобто після набуття чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як Закон України "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Стосовно витрат на правову допомогу представника відповідача, то враховуючи незначну складність даної категорії справи, вважають, що витрати на правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн. є необґрунтованими та значно завищеними, непропорційним до предмета та ціни позову, враховуючи малозначність справи, а тому просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3000 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, у відповіді на відзив просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача надіслала до суду заяву в якій просила розглянути справи без участі відповідача та її представника, позовні вимоги заперечують в повному обсязі. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір (кредитної лінії) №30.03.2025-100001939 (а.с.20-26). Умови кредитування, з якими погодився відповідач, вказані безпосередньо в договорі №30.03.2025-100001939 та передбачають: дата надання/видачі кредиту 30.03.2025; сума кредиту 13000 грн.; строк на який надається кредит 184 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 29.09.2025; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Кредитний договір №30.03.2025-100001939 підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора Е812, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача [NUMBER] , що вбачається з додатку до кредитного договору (а.с.26). Із положень статті 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII). В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Таким чином, вищезазначений договір, укладений між відповідачем та позивачем у відповідності до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» є електронним договором, та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Відповідно до п. 10.1 цей Договір набирає чинності з дати отримання Кредитодавцем у інформаційній системі Кредитодавця від Позичальника відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим Позичальником від Кредитодавця на номер телефону Позичальника, вказаний при реєстрації у інформаційній системі Кредитодавця. Цей договір діє протягом одного року (а.с.22). Згідно Договору №30.03.2025-100001939 реквізити належного Позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів Позичальнику за даним та наступними договорами: 4441-11ХХ-ХХХХ-3888 (а.с.23). Отримання коштів відповідачем підтверджується повідомленням ТОВ «УПР» від 11.11.2025 №94-1111 про перерахування коштів на платіжну картку клієнта 30.03.2025 на суму 13000 грн., номер картки [NUMBER] , призначення платежу: видача за договором кредиту №30.03.2025-100001939 (а.с.16). Відповідач не заперечує, що отримав від позивача грошові кредитні кошти у розмірі 13000 грн. З довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №30.03.2025-100001939 вбачається, що загальна заборгованість за період з 30.03.2025 по 29.09.2025 складає 46020 грн., з яких основний борг 13000 грн., проценти 23920 грн., комісія за надання 2600 грн., неустойка 6500 грн. (зворот а.с.16). Отже, позичальник (відповідач) умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Щодо нарахування відсотків. Згідно п. 10.1 Договору вбачається, що цей договір діє протягом одного року (а.с.22). Також згідно п. 4 заявки кредитного договору, дата повернення (виплати) кредиту 29.09.2025 (а.с.23). Відповідно до п. 6 заявки кредитного договору, процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (зворот а.с.23). Згідно п.10 заявки кредитного договору, денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом усього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданного кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,88% (денна процентна ставка)=(21093.46/13000)/184х100%. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що відсотки за кредитом нараховані згідно умов договору в межах строку кредиту. Як зазначає представник відповідача заявлені до стягнення відсотки в розмірі 23920 грн. не є співрозмірними сумі кредиту 13000 грн., які не можна вважати ані справедливими, ані усвідомлено прийнятими. Разом з тим, розмір нарахованих відсотків в повній мірі відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», з огляду на таке. Пунктом 5 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 3498-IX від 22.11.2023), статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Згідно п. 2 Розділу ІІ. Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-IX від 22.11.2023 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», дія пункту 5розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023. Як встановлено судом, договір між сторонами укладено 30.03.2025, отже договір було укладено після набрання чинності Законом № 3498-IX від 22.11.2023, тому дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на кредитний договір укладений між сторонами, який є підставою даного позову. Згідно п.17 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Як вбачається з розрахунку заборгованості та умов договору в якому встановлений графік платежів, у період з 30.03.2025 по 29.09.2025 денна процентна ставка становила 0,88 %, тобто, за вказаний період позивачем було нараховано відсотки, виходячи із процентної ставки, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо стягнення комісії за надання кредиту. У п. 7 заявки кредитного договору, сторони визначили, що комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 2600 гривень. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Підписавши договір, відповідач погодився із вказаною умовою отримання кредиту, а отже повинен сплатити комісію за його надання. Щодо стягнення неустойки суд зазначає наступне. Згідно п. 15 заявки кредитного договору зазначено, що неустойка у розмірі 130 грн. нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (а.с.24). Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 18, відповідно до якого визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 зазначив, що з аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом №14366 затверджено Указ Президента України від 12 січня 2026 року №40/2026 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (з відповідними змінами), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 року на 90 діб, тобто до 05 години 30 хвилин 04.05.2026. Згідно довідки розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №30.03.2025-100001939, вбачається, що заявлена до стягнення неустойка за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором становить 6500 грн. (зворот а.с.16). Водночас стягнення штрафних санкцій суперечить вимогам вищенаведеного законодавства, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом - ч. 1 ст. 527 ЦК України. Якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, сплатити неустойку, встановлені договором або законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором №30.03.2025-100001939 у розмірі 39520 грн., що складається з наступного: основний борг 13000 грн.; проценти 23920 грн.; комісія за надання 2600 грн. В частині позовних вимог про стягнення неустойки суд відмовляє. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником відповідача надано копії: договору про надання правової допомоги №DK-2026/006 від 10.01.2026, укладеного між [PERSON] та адвокатом Калафутою Д.В. (а.с.41-42); актом прийому-передачі до договору № DK-2026/006 від 10.01.2026 про надання правової допомоги, згідно якого вартіть наданих послуг становить 8500 грн. (1500 грн. первинний аналіз позовної заяви, 1500 грн. дослідження умов кредитного договору, 2500 грн. аналіз судової практики Верховного суду, 3000 грн. підготовка тексту відзиву на позовну заяву) (зворот а.с.46); квитанцію до прибуткового кассового ордера №23/01-26 від 15.01.2026 на суму 8500 грн. (а.с.47); ордер на надання правової допомоги [PERSON] , виданої адвокатом Калафутою Д.В. (а.с.46). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) зазначила, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витратна професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial