Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

12 грудня 2025 року позивач АТ «Акцент-Банк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № ABH0CT155101715848014592 від 25 грудня 2024 року, станом на 14 листопада 2025 року, у сумі 54465 гривень 45 копійок, яка складається із: загального залишку заборгованості за тілом кредиту у сумі 36350 гривень 50 копійок; загального залишку заборгованості за відсотками у сумі 16940 гривень 14 копійок; загального залишку заборгованості за комісією у сумі 0 гривень; загального залишку заборгованості за пенею у сумі 1174 гривні 81 копійка (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 25 грудня 2024 року, відповідачка уклала з Банком кредитний договір А560СТ155101356269 , щодо надання останній кредиту в розмірі 37500 гривень строком на 36 місяців (тобто до 24 грудня 2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 85 % щорічно та комісії в розмірі 0 гривень. Зазначає, що у відповідності до п. 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» даного закону, У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (набирав чинності 24 грудня 2023 року +30 днів = 23 січня 2024 року), у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Слід зазначити, що на договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом №3498- IX (набрав чинності 24 грудня 2023 року +30 днів = 23 січня 2024 року) вимога пункту 6 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону не поширюється, та нарахування пені не забороняється. А тому вважає, що на договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом №3498- IX (24 грудня 2023 року +30 днів = 23 січня 2024 року) вимога пункту 6 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону не поширюється, та нарахування пені не забороняється. Станом на 14 листопада 2025 року, за відповідачкою утворилася заборгованість у розмірі 54465 гривень 45 копійок, яка складається із загального залишку: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 36350 гривень 50 копійок, заборгованості за процентами у сумі 16940 гривень 14 копійок, заборгованості за комісією 0 гривень та заборгованості за пенею у сумі 1174 гривні 81 копійка, яку позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовим збором у сумі 2422 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 33). 22 грудня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 17 грудня 2025 року, позивачем усунуто. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 31303/25-вих/2/204/6029/25 від 22 грудня 2025 року (а. с. 43). 02 лютого 2026 року ухвалою суду у справі було здійснено перехід із спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначене судове засідання на 17 лютого 2026 року (а. с. 49), яка надіслана учасникам справи за вихідним № 2701/26-вих/2/204/1475/26 від 02 лютого 2026 року (а. с. 50). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 8). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 56), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 09 лютого 2024 року відповідачка підписала Анкету-заяву позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» (а. с. 16 на звороті -17). Крім того, 09 лютого 2024 року відповідачка підписала Заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту в АТ «Акцент-Банк» (А. с. 17 на звороті-19 та на звороті). 25 грудня 2024 року відповідачка підписала заяву позивача про надання послуги «Швидка готівка» № А560СТ155101356269 (а. с. 9-11) та паспорт споживчого кредиту до неї (а. с. 7 та на звороті), за умовами яких, банком надано їй строковий кредит у сумі 37500 гривень, на придбання товару/здійснення платежу/оплати послуг, строком на 36 місяців з 25 грудня 2024 року по 25 грудня 2027 року включно, зі сплатою 85 % річних, денна процентної ставка - 0.17%. Відповідно до п. 9 вказаної заяви, платіжна картка, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту - 9804994011646927. Сторонами було узгоджено, що ця Заява, у вигляді паперового документа, підписується Клієнтом власноручним підписом, а у вигляді електронного документа підписується Клієнтом цифровим власноручним підписом або простим/удосконаленим електронним підписом у мобільному додатку ABank24 чи в інших каналах дистанційного обслуговування. Крім того, сторонами було узгоджено та підписано Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (а .с. 10 та на звороті). Позивачем було перераховано кредит на рахунок відповідачки у розмірі 37500 гривень, що підтверджується меморіальним ордером № TR.43029395.48146.69549 від 25 грудня 2024 року (а. с. 13). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом 14 листопада 2025 року, за відповідачкою рахується заборгованість у розмірі 54465 гривень 45 копійок, яка складається із загального залишку: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 36350 гривень 50 копійок, заборгованості за процентами у сумі 16940 гривень 14 копійок, заборгованості за комісією 0 гривень та заборгованості за пенею у сумі 1174 гривні 81 копійка (а. с. 12 на звороті). Натомість із наданої позивачем виписки по кредиту від 14 листопада 2025 року за період з 25 грудня 2024 року по 13 листопада 2025 року (а. с. 14 та на звороті) убачається, що за відповідачкою рухається заборгованість станом на 13 листопада 2025 року у сумі 54384 гривні 99 копійок. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Як вбачається з п. 18 вказаної заяви, сторони між собою узгодили, що ця заява, у вигляді паперового документа, підписується Клієнтом власноручним підписом, а у вигляді електронного документа підписується Клієнтом цифровим власноручним підписом або простим/удосконаленим електронним підписом у мобільному додатку ABank24 чи в інших каналах дистанційного обслуговування. Таким чином, сторони визнають правочин у вигляді електронних документів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для Сторін та такими, що не потребують додаткових підтверджень. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Отже, як встановлено судом, сторони узгодили те, що підписання кредитного договору буде в електронному вигляді, в даному випадку заява про приєднання до Умов та правил та кредитний договір були підписані відповідачкою на екрані телефону, тобто, підписуючи в електронному вигляді дану заяву та кредитний договір, відповідачка погодилася зі всіма їхніми умовами. Так, умовами заяви позивача про надання послуг «Швидка готівка» № А560СТ155101356269 від 25 грудня 2024 року (а. с. 9-11) та паспорт споживчого кредиту до неї (а. с. 7 та на звороті), за умовами яких, банком надано їй строковий кредит у сумі 37500 гривень, на придбання товару/здійснення платежу/оплати послуг, строком на 36 місяців з 25 грудня 2024 року по 25 грудня 2027 року, зі сплатою 85 % річних та денної процентної ставки 0.17%. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що, підписавши вказану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачка погодилася зі всіма умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пеню, відсотками за користування кредитними коштами. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Як убачається із позовної заяви, позивач прохає стягнути заборгованість з відповідачки у сумі 54465 гривень 45 копійок, яка складається із: загального залишку заборгованості за тілом кредиту у сумі 36350 гривень 50 копійок; загального залишку заборгованості за відсотками у сумі 16940 гривень 14 копійок; загального залишку заборгованості за комісією у сумі 0 гривень; загального залишку заборгованості за пенею у сумі 1174 гривні 81 копійка. У позовній заяві, позивач обґрунтовуючи стягнення з відповідачки пені у розмірі 1174 гривні 81 копійка, посилається на п. 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», однак суд не погоджується з даною вимогою та обґрунтуванням позивача щодо стягнення пені за період з 26 лютого 2025 року по 14 листопада 2025 року (зазначений у розрахунку заборгованості (а. с. 12 та на звороті) з огляду на наступне. Відповідно до Закону України від 15.03.2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 року до теперішнього часу, включаючи дату постановлення оскаржуваного судового рішення. За змістом частини 2 статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України. Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі №362/2159/15-ц, законодавець встановив пріоритет ЦК України у договірних відносинах. Лише у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів. З системного аналізу приписів пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» і пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, убачається, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» Таким чином, нараховані позивачем у період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні, а саме у період 26 лютого 2025 року по 14 листопада 2025 року, штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання зобов`язання з відповідачки за кредитним договором є неправомірним та підлягають списанню кредитодавцем. З огляду на викладене, зважаючи на те що дійсно 25 грудня 2024 між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір № А560СТ155101356269 , за якими останній було надано кредит в сумі 37500 гривень, зі сплатою процентів за користування кредитом, однак відповідачка умови вказаного договору не виконує та грошові кошти позивачу не повертає, у зв`язку із чим, суд доходить висновку, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 53290 гривень 64 копійки, що складається із загального залишку: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 36350 гривень 50 копійок, заборгованості за процентами у сумі 16940 гривень 14 копійок та заборгованості за комісією 0 гривень, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та з [PERSON] на користь АТ «Акцент-Банк» на підставі кредитного договору № А560СТ155101356269 від 25 грудня 2024 року, станом на 14 листопада 2025 року, підлягає стягненню заборгованість у сумі 53290 гривень 64 копійки, що складається із загального залишку: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 36350 гривень 50 копійок, заборгованості за процентами у сумі 16940 гривень 14 копійок та заборгованості за комісією 0 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 97,84 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку 53290,64*100/54465,45, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2370 гривень 08 копійок, виходячи із розрахунку 2422,40*97,84/100. На підставі викладеного,

Outcome: partial