Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами №3385955 від 24.10.2021 року та №89354 від 15.11.2021 року у загальному розмірі 48 526,08 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.10.2021 року між ТзОВ Мілоан та відповідачем укладено договір споживчого кредиту №3385955, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 7 000,0 гривень, які згідно умов споживчого кредиту зобов`язався повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 26.07.2024 року між ТзОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір факторингу №26-07/2024, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №3385955. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Станом на 27.01.2026 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 4 593,0 гривень, з яких: 4 593,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Крім того, що 15.11.2021 року між ТзОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем укладено договір № 89354. Підписавши договір, відповідач засвідчив, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема, з індивідуальною частиною Договору про споживчий кредит, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною Договору, Правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Кредитодавця, а також іншою інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення Договору та отримання кредиту, у тому числі передбаченою ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформацією та документами розміщеними на сайті https://finx.com.ua/. Відповідно до умов кредитного договору, типом кредиту була кредитна лінія з лімітом у розмірі 73 451,0 гривень. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника, окремими траншами. Перший транш в сумі 17 895,0 гривень надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування на рахунок/карту Позичальника. Проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 170% річних. Загальний строк кредитування за першим траншом складає 546 днів. Своїм підписом Позичальник підтвердив, що примірник підписаних сторонами індивідуальної частини Договору та Графіку платежів за першим траншем, отримав особисто в паперовій формі, публічну частину в електронному повідомленні. Зазначає, що ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав в повному обсязі та надало останньому можливість користуватися грошовими коштами у визначеному розмірі (ліміті). Водночас, відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків не виконав. В подальшому, 28.01.2025 року між ТзОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та позивачем було укладено договір факторингу № 28012025, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за даним кредитним договором. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору станом на 27.01.2026 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 43 933,08 гривень, з яких: 17 637,13 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 24 493,95 гривні заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, та 1 802,0 гривень - заборгованість за комісіями. Як новий кредитор у зобов`язанні, дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Всього, за двома договорами просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 48 526,08 гривень. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 09.02.2026 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.02.2026 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. У позовній заяві просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що представник позивача не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 10.03.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.10.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 3385955, відповідно до якого відповідач отримав позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, в розмірі 7 000,0 гривень на строк 15 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,0% в день. 26 липня 2024 року між ТзОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір факторингу № 26-07/2024 (а.с.174-184), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 3385955 від 24.10.2021 року. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.49-52;172), станом на 27.01.2026 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 4 593,0 гривень, з яких: 4 593,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу. Судом встановлено, що 15.11.2021 року між ТзОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 89354, який складається з публічної частини договору, індивідуальною частиною Договору про споживчий кредит,заявки на видачу кредиту № 100329277, паспорту споживчого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору, відповідачу відкрито кредитну лінію з лімітом у розмірі 73 451,0 гривень. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника, окремими траншами. Перший транш в сумі 17 895,0 гривень надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування на рахунок/карту Позичальника. Відсотки за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 170% річних. Строк кредитування за першим траншем складає 546 днів, а загальний строк кредитування за цим Договором складає 1476 днів. Орієнтовна загальна вартість першого траншу кредиту для позичальника становить 32 384,76 гривень (а.с.114-117, 119-122, 123-124). Згідно з п.1.2 Договору підписавши договір, відповідач засвідчив, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема, з індивідуальною частиною Договору про споживчий кредит, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною Договору, Правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Кредитодавця, а також іншою інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення Договору та отримання кредиту, у тому числі передбаченою ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформацією та документами розміщеними на сайті https://finx.com.ua/. У випадку, якщо будь-яка інформація не була отримана Позичальником або є йому незрозумілою, Позичальник повинен був відмовитись від підписання цієї індивідуальної частини Договору. Своїм підписом Позичальник підтвердив, що примірник підписаних сторонами індивідуальної частини Договору та Графіку платежів за першим траншем, отримав особисто в паперовій формі, публічну частину в електронному повідомленні. Тобто, відповідач погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. Крім того, відповідачу надано для ознайомлення паспорт споживчого кредиту, підписавши який у відповідній графі, останній погодився з усіма умовами угоди щодо кредитування. Вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містив всі обов`язкові умови, зокрема, щодо суми кредиту, строку кредитування, сплати відсотків, комісій, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, а також порядок повернення кредиту. ТзОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» перерахувало відповідачу кошти в сумі 17 000,25 гривень згідно договору № 89354 від 15.11.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № CRD_354285 від 15.11.2021 року про зарахування коштів на рахунок відповідача (а.с.162). 28 січня 2025 року між ТзОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (фактор) був укладений договір факторингу № 28012025, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором № 89354 від 15.11.2021 року (а.с.94-101). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №89354 від 15.11.2021 року (а.с.173) загальний розмір заборгованості становить 43 933,08 гривні, з яких: 17 637,13 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 24 493,95 гривень заборгованість за відсотками та 1 802,0 гривень - заборгованість за комісіями. Загальний розмір заборгованості за двома договорами становить 48 526,08 гривень. З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. У відповідності до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст.ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання Відповідач належним чином не виконував зобов`язань перед кредитором, внаслідок чого утворилася заборгованість, що має відображення у розрахунках заборгованості за договорами. Відповідного до розрахунку заборгованості (а.с.172), станом на 27.01.2026 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором №3385955 становить 4 593,0 гривень, з яких: 4 593,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, яка підлягає стягненню в примусовому порядку. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №89354 (а.с.173), станом на 27.01.2026 року, загальний розмір заборгованості за даним договором становить 43 933,08 гривень, з яких: 17 637,13 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 24 493,95 гривень заборгованість за відсотками та 1 802,0 гривень заборгованість за комісіями. Згідно кредитного договору №89354 від 15.11.2021 року розмір комісії за надання кредиту становить 5,0 % від суми кредиту, тобто 894,75 гривень, натомість позивач просить стягнути з відповідача комісію у розмірі 1 802,0 гривень, судом дана вимога не береться до уваги так вона не знайшла свого підтвердження у матеріалах справи. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №89354 від 15.11.2021 року, який підлягає стягненню в примусовому порядку із відповідача, становить 43 025,83 гривень Загальний розмір заборгованості який підлягає стягненню в примусовому порядку за вищезазначеними кредитними договорами становить 47 618,83 гривень. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю. Позивач у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати, які складаються з наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 2 662,40 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,0 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої стор ни, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як встановлено судом, між позивачем ТзОВ «Факторинг Партнерс» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» укладено договір № 02-07/2024 від 02.07.2024 року (далі Договір) про надання правової допомоги, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с.24-28). Згідно з п.4.1 Договору, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Відповідно до Заявки на надання юридичної допомоги № 2260 від 01.12.2025 року та Витягу з Акту № 25 про надання юридичної допомоги від 31.12.2025 року, вбачається, що правова допомога полягала у наданні усної консультації (2 години), вартістю 4000,0 гривень; складанні позовної заяви для подачі до суду (4 години), вартістю 12000,0 гривень (а.с.29-36). Зазначені вище докази в матеріалах справи свідчать про реальність надання ТОВ «Факторинг Партнерс» - Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» правничої допомоги в рамках укладеного між ними договору. Одночасно суд зауважує, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, враховано те, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову; взято до уваги критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, предмету спору та фінансового стану обох сторін. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відтак, із урахуванням складності справи, яка віднесена до категорії малозначних справ, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи (усної консультації з вивченням документів, складання позовної заяви та подання такої до суду), значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи адвоката, зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,0 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу співмірності розподілу судових витрат. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,0 гривень відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг. Таким чином, враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 2 612,62 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,0 гривень (а.с.55).

Outcome: partial