Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить факт постійного проживання її разом із [PERSON] , яка померла [INFO] , на день відкриття спадщини. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. Позивачка як її дочка, є спадкоємцем першої черги. До складу спадкового майна входить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги. [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на спадщину на будинок. У видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, тому що позивачка не прийняла спадщину після смерті [PERSON] , так як на день смерті не була зареєстрована з померлою та не подала в установлений шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. За вказаних обставин, позивачка не має можливості реалізувати своє право на спадщину за законом. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 30.01.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради у судове засідання не прибув, через канцелярію суду подав відзив, в якому зазначив, що у матеріалах справи відстуні докази з яких можна достеменно встановити факт постійного проживання позивачки із спадкодавцем на дату відкриття спадщини, тому їх висновки про доведеність чи не доведеність позовних вимог в даному випадку будуть передчасними. Разом з тим, просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача з урахуванням позиції викладеної у відзиві. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони були сусідами померлої [PERSON] , та підтвердили факт, що [PERSON] дійсно проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , доглядала за нею та займалась організацією її поховання. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.08.2025 (а. с. 10). Позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] від 04.07.1975, та копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.10.1993 ( а. с. 11, 12). З акту на встановлення факту здійснення догляду за померлою [PERSON] № 234 від 19.11.2025 складеного депутатом Тетіївської міської ради Демцюрою Ю.В. встановлено, що [PERSON] не була зареєстрована за місцем реєстрації померлої матері [PERSON] в [ADDRESS] , але фактично проживала за вищевказаною адресою та надавала щоденний догляд до дня смерті матері. Про що засвідчують сусіди: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 13). З виписки з погосподарської книги № 93 від 11.09.2025 виданої Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради встановлено, що за померлою [PERSON] , рахується житловий будинок (1959 року забудови) з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 14). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 709/02-31 від 19.11.2025 винесеної державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Давидовою С.М., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під номером [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , до нотаріальної контори у встановлений законом строк не подала, на день смерті з нею не була зареєстрована, тому вона вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини ( а. с. 15-16). Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного пр вадження. Відповідно до статтей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України). За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця [PERSON] за місцем проживання спадкодавця [PERSON] не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачкою. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17. До тверджень представника відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів з яких можна достеменно встановити факт постійного проживання позивачки із спадкодавцем на дату відкриття спадщини, суд відноситься критично, оскількивони спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, враховуючи викладене та оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] довела належними, допустимими та достатніми доказами факт її постійного проживання разом із матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачем не було подано заперечень щодо позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved