Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

25.04.2024 керівник Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах Криворізької міської ради звернувся до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування якої вказує, що під час реалізації представницьких повноважень Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності на підставі рішення Криворізької міської ради №1237 від 23.02.2022 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передачу їх безоплатно у власність громадян для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража)» безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки житлової та громадської забудови для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража), кадастровий номер 1211000000:07:021:0097, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Підставою для прийняття вказаного рішення Криворізької міської ради стало наявність у [PERSON] права власності на гараж за адресою: [ADDRESS] , яке було зареєстроване 26.05.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Деллаловим А.О. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП №44317010186 від 30.06.2011, виданою Інспекцією державного архітектурного контролю у Дніпропетровській області. Водночас, на запит прокуратури, листом Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) №391/05/18-24 від 22.01.2024 було повідомлено, що у розпорядженні ДІАМ відсутня декларація серії ДП №44317010186 від 30.06.2011 про готовність об`єкта до експлуатації, а саме гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , що видана 30.06.2011 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Крім того, згідно листа КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» №1365 від 21.11.2023 щодо заведеної реєстраційної та інвентаризаційної справи на вищезазначений гараж, відсутні будь-які дані. Також, згідно листа Тернівської районної в м. Кривому Розі ради №31/66-31/614 від 21.11.2023 встановлено, що рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] не приймалось. За вказаним фактом Криворізькою північною окружною прокуратурою розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №42023042070000108 від 14.09.2023 за ч.1 ст.366 КК України за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів з метою отримання права власності на земельну ділянку. Із протоколу огляду від 25.09.2023, складеного слідчим СВ ВП №5 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області, слідує, що на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:07:021:0097, яка розташована неподалік будинку [ADDRESS] , будь-яких будівель або фундаменту не виявлено, на вказаній ділянці відсутні будь-які таблички з присвоєною адресою, однак виявлено 12 залізобетонних плит. На запит прокуратури, від Тернівської районної у м. Кривому Розі ради отримано відповідь №31/06-31/683 від 22.12.2023 зазначено, що представниками відділу з питань земельних відносин та будівництва виконкому районної у місті ради проведено візуальний огляд за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого фактично будівлі гаражу та самочинного будівництва не виявлено, однак виявлено 12 залізобетонних плит. Разом з тим, на підставі рішення Криворізької міської ради №1237 від 23.02.2022 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передачу їх безоплатно у власність громадян для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража), [PERSON] передано із земель комунальної власності міста безоплатно у власність земельну ділянку житлової та громадської забудови для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража), кадастровий номер 1211000000:07:021:0097, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказано рішення, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] , а надалі 02.03.2023 між ним та відповідачем [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу, згідно яких останній набув право власності на гараж та земельну ділянку. Таким чином, [PERSON] безпідставно отримав у власність спірну земельну ділянку під неіснуючою будівлею гаражу, яку в подальшому передав у власність відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2023. На підставі викладеного, прокурор просить суд: витребувати на користь Криворізької міської ради із незаконного володіння відповідача [PERSON] земельну ділянку 1211000000:07:021:0097, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на гараж, що значиться за адресою: [ADDRESS] , проведену 02.03.2023 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 07.06.2024 відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому вказує, що у Криворізької північної окружної прокуратури відсутня процесуальна дієздатність, прокурором неналежно обґрунтовані підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Криворізької міської ради, вимоги про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності є безпідставними, оскільки право власності на спірне майно було набуте в абсолютний законний спосіб на підставі відплатних договорів купівлі продажу (а.с.99-106). 11.07.2024 прокурором надана відповідь на відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення цих інтересів, а також право на подання позовної заяви здійснюється керівником окружної прокуратури відповідно до ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру». Оскільки Криворізька міська рада, яка знаючи про порушення інтересів держави у даних правовідносинах, маючи повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернулась, що підтверджує її пасивну поведінку, у зв`язку з чим виникли підстави для вжиття прокуратурою заходів представницького характеру в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Крім того, [PERSON] безпідставно отримав 23.06.2022 у власність спірну земельну ділянку під неіснуючою будівлею гаражу, яку в подальшому передав у власність відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2023 (а.с.129-142). 05.08.2024 відповідач [PERSON] надав заперечення на відповідь на відзив в яких вказує, що Криворізька північна окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, а отже від її імені не може діяти керівник. Компетентним органом на якого покладено функції у сфері містобудування та земельних відносин стосовна майна територіальної громади є Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради, який є самостійним суб`єктом у складі Криворізької міської ради, на відміну від заявника позову має статус юридичної особи у публічних правовідносинах та є структурним підрозділом міської ради, який займається реалізацією відповідних функцій, а тому орган прокуратури звернувся з позовом в інтересах не компетентного суб`єкта. Крім того, прокурор не надав належних і допустимих доказав на спростування презумпції добросовісності відповідача як набувача майна (а.с.163-167). В судовому засіданні прокурор та представник відповідача надали аналогічні пояснення, що викладені ними у позовній заяві, відзиві на позовну заяву та запереченнях на відзив на позовну заяву. Представник позивача Криворізької міської ради Ольховська А.М. в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, вирішення справи залишає на розсуд суду (а.с.97-98). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. 25.04.2024 керівник Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах Криворізької міської ради звернувся до суду з даною позовною заявою про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру». Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави. Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України «Про прокуратуру», частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 37)). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 69)). При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання. У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Беззаперечно, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99). Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №806/1000/17, від 19 вересня 2019 року в справі №815/724/15, від 28 січня 2021 року в справі №380/3398/20, від 05 жовтня 2021 року в справі №380/2266/21, від 02 грудня 2021 року в справі №320/10736/20, від 23 грудня 2021 року в справі №0440/6596/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи, що беззаперечно свідчить про можливість представництва органами прокуратури в суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст.14 Конституції України, ст.1 Земельного кодексу України земля є основним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України. Право власності та користування землею набувається і реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст.13, 14), Земельним кодексом України (ст.78, 81, 92, 93, 116, 118, 122, 123, 124), а також іншими законами (Законом України «Про оренду землі», Цивільним кодексом України тощо). Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 143 Конституції України і ст.327 Цивільного кодексу України закріплено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Частиною 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виключно на пленарних засіданнях міської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 вказаного Закону). Згідно зі ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства . Відповідно до ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Із викладеного слідує, що розпорядником земель від територіальної громади у м. Кривому Розі Дніпропетровської області є Криворізька міська рада. Листами Криворізької північної окружної прокуратури №04/58-9546 вих.-23 від 18.12.2023, №58-1049 вих.-24 від 06.02.2024 та №58-2738 вих.-24 від 03.04.2024 було повідомлено Криворізьку міську раду про виявлені порушення під час проведення державної реєстрації права власності на гараж за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Доватора, 16, гараж 1 на підставі завідомо неправдивих офіційних документів з метою подальшого набуття права власності на земельну ділянку комунальної власності поза конкурсом та подальшого будівництва об`єктів нерухомості на цієї ділянці. Крім того, в даному листі перший заступник керівника окружної прокуратури просив повідомити щодо вжитих Криворізькою міською радою заходів із захисту інтересів держави у даних правовідносинах, причин їх невжиття та намірів реалізувати згадані повноваження (а.с.23-25, 29-31, 33-35). Листом Криворізької міської ради №12/18/2847 від 15.04.2024 було повідомлено Криворізьку північну окружну прокуратуру, що лист №58-2738 вих.-24 від 03.04.2024 не містить інформації про який саме державний інтерес потребує прокурорського захисту в судовому порядку, а також зазначено, що оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №42023042070000108 від 14.09.2023 за ч.1 ст.366 КК України ще триває, відсутній вирок суду, яким встановлено винну особу та доведено факт вчинення відповідною службовою особою підроблення офіційного документу, тому посилання прокурора у його листі на незаконність проведеної державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1211000000:07:021:0097 є необґрунтованими та безпідставними, а вжиття заходів претензійно-позовного характеру є передчасними (а.с.36). Таким чином, оскільки Криворізька міська рада, як орган уповноважений здійснювати функції власника спірної земельної ділянки, знаючи про порушення інтересів держави у даних правовідносинах, маючи повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернулася, тому суд вважає, що вказані обставини свідчать про її пасивну поведінку, у зв`язку з чим, виникли підстави для вжиття прокуратурою заходів представницького характеру в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Крім того судом встановлено, що 26.05.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Деллаловим А.О. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП №44317010186 від 30.06.2011, виданою Інспекцією державного архітектурного контролю у Дніпропетровській області за [PERSON] зареєстровано право власності на гараж за адресою: [ADDRESS] , гараж 1 (а.с.54-56). Листом Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) №391/05/18-24 від 22.01.2024 було повідомлено Криворізьку північну окружну прокуратуру Дніпропетровської області, що у розпорядженні ДІАМ відсутня декларація серії ДП №44317010186 від 30.06.2011 про готовність об`єкта до експлуатації, а саме гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , що видана 30.06.2011 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області (а.с.28-29). Згідно листа КП «Криворізьке РБТІ`ДОР» №1365 від 21.11.2023 щодо заведеної реєстраційної та інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна - гараж, загальною площею 78 кв.м., на [ADDRESS] встановлено, що в архіві зазначеного підприємства за вказаною адресою відсутні будь-які дані (а.с.17). Згідно листа Тернівської районної в м. Кривому Розі ради № 31/66-31/614 від 21.11.2023 встановлено, що рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , гараж 1 не приймалось (а.с.19). ВП №5 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42023042070000108 від 14.09.2023 за ч.1 ст.366 КК України за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів з метою отримання права власності на земельну ділянку (а.с.37). Згідно протоколу огляду від 25.09.2023, складеного слідчим СВ відділення поліції №5 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області в рамках кримінального провадження №42023042070000108 від 14.09.2023, на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:07:021:0097, що розташована неподалік будинку [ADDRESS] , будь-яких будівель або фундаменту не виявлено, а також на вказаній ділянці відсутні будь-які таблички з присвоєною адресою, однак виявлено 12 залізобетонних плит (а.с.37-43). Із протоколу допиту від 25.10.2023 свідка завідуючої відділу з питань земельних відносин та будівництва виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради Фуголь В.О. слідує, що 13.10.2023 перебуваючи біля будівлі за адресою: [ADDRESS] , вона звернула увагу, що на земельній ділянці складено 12 залізобетонних плит перекриття, які лежать двома групами по 6 шт. довжиною приблизно по 6 метрів. Перевіривши через кадастрову карту інформацію про земельну ділянку, вона встановила, що земельна ділянка, де складено залізобетонні плити має окремий кадастровий номер 1211000000:07:021:0097 та має площу 0,01 га. Зробивши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалося, що 23.06.2022 право власності на вказану земельну ділянку належало [PERSON] на підставі рішення Криворізької міської ради за №1237 від 23.02.2022 та 02.03.2023 право власності перереєстровано на [PERSON] , а також зазначила, що 13.10.2023 ніяких ознак існуючої будівлі гаражу, фундаменту та будь-яких залишків існуючої будівлі на земельній ділянці не виявлено окрім зелених насаджень (а.с.43-44). Згідно протоколу огляду від 15.03.2024, земельна ділянка має кадастровий номер 1211000000:07:021:0097, площа 0,01 га, перебуває у приватній власності [PERSON] та має адресу: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці відсутні інформаційні таблички з позначенням адреси, ознаки фундаменту або його залишків, замощення, вимощення, ознаки будівельних матеріалів, крім 12 залізобетонних плит (а.с.45-49). Листом Тернівської районної у м. Кривому Розі ради №31/06-31/683 від 22.12.2023 повідомлено, що в рамках кримінального провадження від 14.09.2023 №42023042070000108, 13.10.2023 представниками відділу з питань земельних відносин та будівництва виконкому районної у місті ради проведено візуальний огляд за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого фактично будівлі гаражу та самочинного будівництва не виявлено, однак виявлено 12 залізобетонних плит (а.с.22). Рішенням Криворізької міської ради №1237 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передачу їх безоплатно у власність громадянам для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража)» від 23.02.2022, [PERSON] передано із земель комунальної власності міста безоплатно у власність земельну ділянку житлової та громадської забудови для будівництва індивідуального гаража (розміщення існуючого гаража), кадастровий номер 1211000000:07:021:0097, площею 0,0100, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до додатка, згідно з доданими схемами (п.2 рішення) (а.с.49-50). На підставі вказаного рішення, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано 23.06.2022 за [PERSON] (а.с.54-56). 02.03.2023 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. на підставі договору купівлі-продажу №202 від 02.03.2023 зареєстровано право власності на гараж площею 78 кв.м., на [ADDRESS] , а також та на підставі договору купівлі-продажу №203 від 02.03.2023 на земельну ділянку, кадастровий номер 1211000000:07:021:0097 за відповідачем [PERSON] (а.с.51-56). Таким чином, суд вважає, що отримання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] є безпідставним, оскільки вона була отримана фактично під неіснуючу будівлю гаражу. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі №910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі №9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)). Суд зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.66)). Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. При цьому добросовісність відсутня, якщо порушено імперативні норми права, майно вибуло з володіння власника поза його волею (крадіжка, загублення) або набувач діяв суперечливо. Як слідує з п.1.2, 1.4, 1.6 Договору купівлі продажу гаража від 02.03.2023 за цим договором у власність відповідача (набувача) [PERSON] перейшов у власність гараж, загальною площею 78 кв.м., що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1211000000:07:021:0097. В свою чергу покупець [PERSON] стверджує, що володіє достатньою інформацією про придбаний гараж, задоволений його якісним станом, встановленим шляхом внутрішнього огляду та будь-яких недоліків чи дефектів, що перешкоджали використанню гаража за призначенням, на момент огляду не вияв (а.с.51-52). Із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.03.2023 також слідує, що на земельній ділянці кадастровий номер 1211000000:07:021:0097 знаходиться гараж (а.с.52-54). Водночас, як слідує зі змісту листа Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради, протоколів огляду від 25.09.2023 і 15.03.2024 та допиту свідка від 25.10.2023, що були здійсненні в межах кримінального провадження №42023042070000108 від 14.09.2023 за ч.1 ст.366 КК України за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів з метою отримання права власності на земельну ділянку, будь-яка споруда гаража відсутня (а.с.22, 37-49). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.02.2021 у справі №381/622/17, постановах Верховного Суду у справі №161/17770/14 від 14.09.2021, №372/390/17 від 14.12.2021 зазначили, що докази, які були здобуті прокурорами в межах кримінальних проваджень, що містять доказову інформацію, яка стосується предмета доказування та отримані без порушення закону є належними і допустимими в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] достовірно знаючи про відсутність на земельній ділянці гаража, приховав вказані обставини від нотаріуса при посвідченні договорів купівлі-продажу гаража та земельної ділянки, оскільки наявність цих підстав слугувала б причиною відмови нотаріуса у посвідченні вказаних угод, що на думку суду свідчить про те, що відповідач діяв суперечливо та недобросовісно, оскільки правочин вчинявся сторонами без наміру реального набуття [PERSON] права власності на існуючий гараж, а тому останній не може вважатись добросовісним набувачем спірного майна. Таким чином, до спірних правовідносин не може застосовуватись обраний прокурором спосіб захисту щодо витребування майна від добросовісного набувача в порядку ст.388 ЦК України. Як слідує з матеріалів справи, третя особа [PERSON] набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1211000000:07:021:0097, площею 0,01 га, у зв`язку з реєстрацією ним права власності на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] , яку було зареєстроване на підставі декларації серії ДП №44317010186 від 30.06.2011 про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.54-56). Згідно ч.ч.1, 8 ст.261 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ідентифікатором об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) є унікальний набір даних (послідовність символів), що присвоюється об`єкту будівництва або закінченому будівництвом об`єкту автоматично програмними засобами Реєстру будівельної діяльності та використовується для ідентифікації такого об`єкта. Ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта зазначається зокрема у рішеннях про присвоєння, зміну, коригування, скасування адреси об`єкта будівництва та об`єкта нерухомого майна. Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.262 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. У містах з районним поділом за рішенням міських рад повноваження щодо присвоєння, зміни, коригування, скасування адрес можуть делегуватися виконавчим органам районних в місті рад. Із наведених норм закону слідує, що для реєстрації права власності об`єкта будівництва присвоєння адреси об`єкта нерухомого майна є обов`язковим. Проте, як видно з листа Тернівської районної в м. Кривому Розі ради № 31/66-31/614 від 21.11.2023 встановлено, що рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] не приймалось (а.с.19). Крім того, згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) №391/05/18-24 від 22.01.2024, слідує, що у розпорядженні ДІАМ відсутня декларація серії ДП №44317010186 від 30.06.2011 про готовність об`єкта до експлуатації, а саме гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] , що видана 30.06.2011 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області (а.с.28-29). Вказані обставини свідчать про відсутність у [PERSON] усіх необхідних документів для проведення державної реєстрації його права власності на гараж, а реєстрація права власності на гараж, пов`язана лише з подальшим отриманням у власність земельної ділянки. Частиною 5 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що у спірних правовідносинах мались ознаки фіктивності. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав у даних правовідносинах є визнання правочинів недійсними, з послідуючим витребуванням спірного майна із чужого незаконного володіння, що передбачено ст.ст.216, 387, 1212, 1213 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, щодо обрання прокурором неналежного способу захисту, а тому його позовна заява задоволенню не підлягає. Щодо розподілу судових витрат, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Прокурором за подання позовної заяви був сплачений судовий збір в сумі 4495,04 грн. (а.с.55). Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги прокурора залишені без задоволення, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на нього.

Outcome: dismissed