Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та [PERSON] перебували з 14.02.2015 року у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули право власності на спірне майно, а саме: будинок з надвірним будинком та спорудами за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку розміром 0.25 га з кадастровим номером 0721888001:01:001:0365, в селі Хорлупи, Луцького району, Волинської області. Окрім того, подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки Mersedes-Benz C220 д.н.з. [NUMBER] , телевізор «KIVI», холодильник «Samsung», кофірайд, шафа-купе. Вказує, що під час подружнього життя будинок в [ADDRESS] та земельну ділянку 0.25 га було продано та укладено договір, згідно якого подружжя мало отримати 7000 доларів США за продане майно з відстроченням платежу. На підставі наведеного, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, а саме: - визнати за ним право власності на частини квартири [ADDRESS] ; - автомобіль марки Mersedes-Benz C220 д.н.з. [NUMBER] ; - телевізор «KIVI»; - холодильник «Samsung»; - кофірайд; - шафа-купе; при цьому відповідачу може бути виділено: - частини квартири [ADDRESS] ; - житловий будинок з надвірним будинком та спорудами за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку розміром 0.25 га з кадастровим номером 0721888001:01:001:0365, в селі Хорлупи, Луцького району, Волинської області; стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію у зв`язку з різницею у вартості виділеного майна в сумі 11779,50 грн.; визнати спільним борговим зобов`язанням борг у сумі 290380,30 грн., тобто по 145190,15 за кожним, зокрема перед [PERSON] .. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 07 липня 2025 на адресу суду від представника відповідача адвоката Деркача Д.В. надійшов відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись, що вимоги позовної заяви є частково необґрунтованими та безпідставними, вказує, що грошові кошти, за які придбана спільна квартира за час перебування у шлюбі, були подарунком від батьків відповідачки. Зазначає, що процес вибору та покупки вищевказаної квартири здійснювався її мамою, зокрема оплата перших внесків, посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріуса та часткова оплата ремонту у квартирі. Окрім того, звертає увагу, що на той період у подружжя не було достатньої суми коштів на покупку квартири, а у позивача не було постійного джерела доходу. Щодо житлового будинку в [ADDRESS] , вказує, що будинок був проданий [PERSON] та [PERSON] у розстрочку [PERSON] , останній внесок покупця у розмірі 32000,00 грн. за купівлю будинку, позивачем було залишено собі. Щодо розподілу житлового будинку та боргового зобов`язання між сторонами заперечує, так як покупцем фактично виконано умови договору купівлі-продажу. Щодо поділу іншого майна подружжя, вказує, що майно було набуте ними за спільні кошти, та при його поділі, не заперечує, щодо такого розподілу: позивачу: автомобіль марки Mersedes-Benz C220 д.н.з. [NUMBER] ; кофірайд; 16000,00 грн коштів отриманих від продажу будинку та земельної ділянки в с. Хорлупи, Луцького р-ну; відповідачу: телевізор «KIVI»; холодильник «Samsung»; шафа-купе; 16000,00 грн коштів отриманих від продажу будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] ; грошову компенсацію різниці вартості автомобіля та кофірайду у сумі 114386,50 грн.. 01 вересня 2025 протокольною ухвалою суду прийнято заяву про зменшення позовних вимог та позовну заяву в новій редакції, в якій позивач за первісним позовом просить виділити на праві приватної власності [PERSON] зі спільного майна - частину квартири [ADDRESS] ; автомобіль марки «Mercedes-Benz С 220», д.н.з [NUMBER] , при цьому, [PERSON] може бути виділено - частина квартири [ADDRESS] , телевізор «KIVI», холодильник «Samsung», кофірайд, шафа-купе. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 87 286,50 грн.. За зустрічним позовом [PERSON] просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] кошти в сумі 24000,00 грн., стягнути з [PERSON] всі судові витрати понесені [PERSON] в зв?язку з розглядом справи. 12 вересня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків. 01 жовтня 2025 від представника позивача адвоката Кобилинського А.О. на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зустрічний позов вважає безпідставним, та зазначає, що набуте спірне майно було куплено як за особисті кошти [PERSON] , так і за кошти, які були позичені у його родичів та знайомих. Вказує, що [PERSON] немала змоги самостійно заробити на купівлю квартири, а тому значну суму коштів надав [PERSON] та батьки відповідачки за первісним позовом. Під час купівлі квартири, [PERSON] , як чоловік [PERSON] подавав нотаріусу відповідну заяву на згоду, щодо купівлі квартири. 07 жовтня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. 07 жовтня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. 07 жовтня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Кобилинський А.О. первісний позов підтримав, просив задовольнити, а зустрічний позов заперечив. Відповідач за первісним позовом [PERSON] просила відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов просила задовольнити. Представник відповідачки за первісним позовом адвокат Деркач Д.В. просив відмовити в задоволенні первісного позову за безпідставністю, а зустрічний позов просив задовольнити. Заслухавши думку сторін, представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку. Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.2, ч. 9 ст.7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Стаття 57 СК України визначає, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України(ст. 68 СК). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69 СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) наведено правовий висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 14 лютого 2015 року по 15 квітня 2025 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 14 лютого 2015 та рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 квітня 2015 (а.с.6, а.с. 8 Том №1). Позивач за первісним позовом просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що зазначене майно є об`єктом спільної власності подружжя. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності за квартирою, знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить відповідачці за первісним позовом [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 353, який укладено 11.10.2019 року та посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області. Отже, судом встановлено, що право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] у 2019 року, тобто в період перебування у шлюбі з [PERSON] .. Окрім того, п. 4.5 договору купівлі-продажу №353 вказано, що даний договір укладається за письмовою згодою чоловіка покупця, [PERSON] .. Відповідач за первісним позовом [PERSON] повідомлена про всі наслідки укладання такого договору. Відповідно до звіту про оцінку майна квартири [ADDRESS] , вартість квартири становить 1790637,00 грн.. Згідно квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що [PERSON] у 2020-2025 роках несла витрати по сплаті житлово-комунальних послуг по квартирі за адресою [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні, пояснила, що є сусідкою [PERSON] та проживає за адресою [ADDRESS] . Вказала, що у 2019 році бабуся [PERSON] . [PERSON] звернулась до неї з проханням про надання коштів у борг у розмірі 1000 доларів США для покупки квартири онукам. Надалі, [PERSON] повернула кошти взяті у позику. [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка, вказав, що позивач за первісним позовом [PERSON] є його рідним братом. Пояснив, що у 2019 році позивач [PERSON] звернувся до нього з проханням про надання 3000,00 доларів США у борг на купівлю квартири. Вказав, що кошти були повернуті йому протягом року. Свідок [PERSON] пояснила, що є мамою позивача за первісним позовом [PERSON] , завжди допомогала подружжю, в тому числі надавала грошові кошти, так як їздила заробляти закордон. На покупку квартири дала синові 1500 доларів США. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що був власником квартири, яку купили сторони у справі, на огляд квартири перед її купівлею приходили батьки [PERSON] , також вони були присутні в нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Свідок [PERSON] вказала, що є подругою сім`ї [PERSON] , пояснила що у 2019 квартира куплена подружжям була придбана за кошти батьків [PERSON] .. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою колишнього подружжя, проте, інформацією щодо того хто купував квартиру не володіє. Свідок [PERSON] пояснив, що є майстром по внутрішнім роботам, вказав, що батьки [PERSON] найняли його для ремонту у вищевказаній квартирі та здійснювали оплату за виконану роботу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є мамою відповідачки [PERSON] , після одруження дочки вони з чоловіком планували купити їм житло, на яке збирали кошти. Вказує, що купівля квартири була здійснена за їхні особисті кошти. Свідок [PERSON] є батьком [PERSON] , пояснив, що вони з дружиною, відкладали довгий час кошти для купівлі квартири дочці, у 2019 році у подарунок дочці здійснили купівлю вищевказаної квартири. Свідок [PERSON] вказала, що її чоловік був власником квартири, яку у 2019 році купило подружжя [PERSON] і [PERSON] , про купівлю квартири домовлялась мама [PERSON] , яка під час оформлення договору купівлі-продажу квартири передала їй відповідні кошти. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). За ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Заперечень проти вказаних обставин, або інформації про наявність відповідної домовленості подружжя, або шлюбним договором суду не надано. Суд встановив, що [PERSON] була обізнана зі змістом договору купівлі-продажу квартири, який вона добровільно уклала та підписала, оскільки такі обставини виключають передбачені статтео 230 ЦК України підстави для визнання договору недійсним. Відповідачем за первісним позовом не було надано доказів, про введення її в оману чи здійснення на неї неправомірного впливу, що під час підписання та нонаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири існували обставини, які мали істотне значення, та щодо яких [PERSON] навмисно ввів її в оману, і що її обізнаність про такі обставини могла вплинути на вчинення нею правочину. Встановлені судом обставини справи та доводи свідчать про повне розуміння відповідачем за первісним позовом вчиненого нею правочину. Судом встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, суд не вважає за можливе взяти до уваги твердження [PERSON] про те, що вказана квартира була придбана нею за рахунок отриманих в подарунок від своєї матері ( [PERSON] ) грошових коштів, оскільки належних та допустимих доказів цих обставин відповідачем суду не надано. У зв`язку із наведеним, спірне нерухоме майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між позивачем та відповідачем, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, а позивач та відповідач мають право на 1/2 частку такого майна. Зважаючи на викладене, позовні вимоги первісного позову про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У ч. 1 ст. 70 СК України також закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України). За наведених вище обставин та враховуючи, що презумпція спільності права власності сторонами не спростована, вказане майно придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, суд вважає, що це майно є об`єктом спільної сумісної власності, а тому слід провести його розподіл з урахуванням рівності часток подружжя. У зв`язку із наведеним, спірне нерухоме майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між позивачем та відповідачем, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, а позивач та відповідач мають право на 1/2 частку такого майна. Судовому поділу підлягає також і рухоме майно автомобіль марки Mersedes-Benz C220 д.н.з. [NUMBER] , який оформлений на ім`я [PERSON] .. Судом встановлено, що сторонами за час шлюбу набуто транспортний засіб легковий автомобіль марки Mersedes-Benz C220 д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за позивачем [PERSON] 04.09.2021 року (а.с. 24). За таких обставин, спірний автомобіль слід визнати спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу Mersedes-Benz C220 його ринкова вартість складає 201773,00 грн.. В судовому засіданні сторонине висловлювали заперечень щодо визначеної у справі вартості спірного майна. Подані до суду докази вартості об`єктів нерухомості сторонами не оспорювалися, клопотань про призначення судової експертизи з метою визначення їх ринкової вартості не заявлялося. За таких обставин суд виходить із погодженої сторонами вартості спірного майна при вирішенні питання про його поділ. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить в порядку поділу майна подружжя визнати за собою право власності на автомобіль із виплатою [PERSON] грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля. Суд зазначає, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абз. 1 ч. 2 ст. 364 ЦК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України) /див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.10.2024 у справі № 757/58282/21, провадження № 61-4866св24). Системне тлумачення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Відповідний висновок висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.11.2020 у справі № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19), від 18.10.2022 у справі № 369/13810/20 (провадження № 61-6591св22). Присуджуючи відповідачу за первісним позовом грошову компенсацію замість її частки на вказаний автомобіль, суд виходить із того, що вказана річ є неподільною, автомобіль використовується позивачем за первісним позовом, а також те, що у відзиві на позовну заяву відповідач за первісним позовом просить під час поділу майна подружжя автомобіль виділити у приватну власність [PERSON] . Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за собою право власності на автомобіль із виплатою [PERSON] грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 100 886,50 грн. підлягають задоволенню. Також, звертаючись до суду із позовними вимогами позивач за первісним позовом просив в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] майно, яке перебуває у її володінні, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: телевізор «KIVI» вартістю 5 000, 00 грн., холодильник «Samsung» вартістю 12 500, 00 грн., кофірайд вартістю 2 700, 00 грн., шафа-купе вартістю 7 000, 00 грн.. В судовому засіданні сторонине висловлювали заперечень щодо визначеної у справі вартості спірного майна. За таких обставин суд виходить із погодженої сторонами вартості спірного майна при вирішенні питання про його поділ. Сторонами на заперечується, що перелічене вище майно, придбане ними в період перебування у шлюбі. Тому, відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майно, перераховане стороною позивача за первісним позовом, є неподільним, а тому поділити його в натурі чи виділення рівної частку одному з подружжя не є можливим, разом з тим сторони не заперечують щодо виділення вказаного одному із подружжя, зокрема у відзиві на первісний позов. А тому, суд доходить до висновку про задоволення позовної вимоги за первісним позовом про виділення у власність [PERSON] телевізора «KIVI», холодильника «Samsung», кофірайд, шафи-купе. У зв`язку із різницею у вартості виділеного майна [PERSON] (автомобіля вартістю 201 773,00 грн.) і [PERSON] (телевізор «KIVI» вартістю 5 000, 00 грн., холодильник «Samsung» вартістю 12 500, 00 грн., кофірайд вартістю 2 700, 00 грн., шафа-купе вартістю 7 000, 00 грн. всього на загальна сума 27 200, грн), [PERSON] має сплатити [PERSON] суму в розмірі 87 286,50 грн. Стосовно зустрічного позову відповідача та визнання права особистої власності на квартиру, суд дійшов наступного висновку. Судовим розглядом було встановлено, що за час перебування в шлюбі позивачка та відповідач придбали квартиру. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Така позиція Верховного Суду щодо цього питання є усталеною. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час шлюбу. Заперечуючи проти поділу вищевказаної квартири та заявляючи зустрічний позов про визнання її особистою приватною власністю, [PERSON] вказувала, що оплата за вказану квартиру була здійснена за рахунок грошових коштів, які були надані її батьками. На підтвердження вказаних обставин в судовому засіданні були допитані свідки. Саме по собі посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак, за належні їй особисті кошти, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти вона не надала. Крім того, відповідач за зустрічним позовом, вказує, що під час укладання договору купівлі-продажу на квартиру, [PERSON] було роз`яснено про всі правові наслідки укладення такого правочину. При цьому, договір купівлі-продажу квартири не містить застереження, що кошти на придбання квартири є особистою власністю [PERSON] , натомість вказано, що договір посвідчено за згодою чоловіка покупця [PERSON] , оформленою приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Юхименко І.В. 11.10.2019 року за реєстром № 353 (п. 4.5 договору). Також, є безпідставними посилання позивача за зустрічним позовом на те, що [PERSON] під час перебування з нею у шлюбі не працював та не мав достатнього рівня доходу для придбання нерухомого майна. Наведені посилання не мають визначального значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). При цьому, позивачем за зустрічним позовом не спростовано тієї обставини, що квартира купувалася для забезпечення інтересів всієї сім`ї, а не виключно в її особистих цілях. Таким чином, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, спірна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Враховуючи викладене вище, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача та задовольняє позовні вимоги про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Щодо вимоги за зустрічним позовом про стягнення грошових коштів. Позивач за зустрічним позовом вказує, що [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу було продано житловий будинок у [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0.25 га (кадастровий номер: 0721888001:01:001:0365). Відповідно до домовленості між сторонами частину коштів в розмір 4000,00 доларів США [PERSON] передала одразу [PERSON] та [PERSON] , решта коштів у сумі 96000,00 грн покупець повинна була сплатити подружжю протягом 3-х років. На виконання цієї угоди [PERSON] вподальшому сплатила подружжю вказану частину коштів, котрі були отримані спільно та розподілені між подружжям. Проте, останній платіж, як стверджує позивач за зустрічним позовом, у сумі 32000,00 грн. 31.12.2024 було передано особисто позивачу за первісним позовом, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи та використані ним самостійно без згоди іншого з подружжя (а.с.128). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. В ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України) . Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до норм ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, в матеріалах справи відсутні як докази того, що отримані за розпискою кошти були витрачені на особисті потреби позивача за первісним позовом чи були ним привласнені, з урахуванням положень ч. 2 ст. 61 СК України, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Що стосується доводів представника позивача за зустрічним позовом про те, що сторони в грудні 2024 і до його розірвання не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства, то такі посилання не підтверджені жодним доказом та є голослівними. Отже, стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження отримання грошових коштів та самостійного використання, так як на той момент вони перебували у шлюбі. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене суд вважає наявними підстави для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, та вважає за можливе вимоги [PERSON] за первісним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 133 та ч. 1, п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 15140 грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанціями від 03 червня 2025 року та 09 червня 2025. У зв`язку з задоволенням вимог [PERSON] за первісним позовом, суд вважає за необхідне понесені витрати по сплаті судового збору стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] .. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, то понесені судові витрати [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: approved