Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» у грудні 2025 року звернулось до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 43 361,11 грн., з яких: сума виплаченого страхового відшкодування, що підлягає оплаті відповідачем в порядку регресу - 28 830,00 грн.; штрафні санкції: інфляційні втрати - 3 265,95 грн., пеня - 10 234,86 грн., три відсотки річних - 1 030,30 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.04.2023 року сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю CITROEN BERLINGO, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] та OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. В судовому порядку відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 та ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, таким чином було встановлено факт, що відповідач після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Позивач вказав, що цивільно-правова відповідальність відповідача, станом на дату настання ДТП, була забезпечена в ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-213405634. На виконання полісу страхування №EP-213405634, на підставі заяви про виплату страхового відшкодування з метою відшкодування шкоди третій особі за пошкодження транспортного засобу OPEL ASTRA, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , позивач здійснив виплату відповідного страхового відшкодування у сумі 28 830,00 грн. Зважаючи на викладене, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» вважає, що враховуючи винність відповідача у настанні ДТП, порушення ним обов`язків, встановлених Законом № 1961-IV, а також здійснення виплати страхового відшкодування, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» отримало право звернутися до відповідача за компенсацією виплаченого страхового відшкодування у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Крім того, позивач бажає стягнути із відповідача інфляційні втрати у розмірі 3 265,95 грн., пеню у розмірі 10 234,86 грн. та три відсотки річних у розмірі 1 030,30 грн. На підставі викладеного позивач просив стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти у загальному розмірі 43 361,11 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19 лютого 2026 року від представника відповідача - адвоката Бешлеги А.В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшов відзив на позову заяву, в якому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Аргументуючи свою позицію, адвокат Бешлега А.В. вказав, що постанова за справою про адміністративне правопорушення не встановлює автоматичної цивільної відповідальності. Крім того, наголосив на тому, що позивач не довів законність та обґрунтованість розміру виплати, оскільки до матеріалів справи не долучені: оригінал висновку незалежного експерта, докази погодження розміру шкоди з потерпілим, докази проведення повноцінної оцінки з урахуванням зносу, докази фактичного проведення ремонту та докази відсутності подвійного відшкодування. За переконанням представника, надані внутрішні документи страховика (акт, калькуляція, страховий акт) не є належними доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки складені односторонньо. Окрім зазначеного, представник відповідача зазначив, що франшиза не може бути предметом регресу. Також наголосив на відсутності підстав для стягнення інфляційних, 3% річних та пені, оскільки регрес це деліктне зобов`язання, а не договірне, а жодна норма Закону №1961-IV не передбачає пеню у регресних правовідносинах. Представник відповідача переконаний, що позивачем не доведено, що всі заявлені пошкодження виникли саме в цій ДТП; що відсутні попередні пошкодження; що розрахунок не містить покращення майна; що застосовано коректний коефіцієнт зносу. Вважає, що без автотоварознавчої експертизи розмір шкоди є припущенням. На підставі викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 25 лютого 2026 року від представника позивача - Войціховського А.В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи сторони відповідача про те, що постанова в адміністративний справі «не встановлює автоматично цивільної відповідальності», не спростовує підстави регресу, оскільки позивач посилається на постанову в межах її преюдиціального значення у формі факту дій та особи порушника, а розмір виплати та правомірність врегулювання доводяться письмовими доказами, долученими до позову. Представником позивача наголошено, що відзив, стверджуючи про «відсутність належних доказів», не подає жодного альтернативного розрахунку вартості відновлювального ремонту, не подає жодного доказу подвійного відшкодування чи іншого джерела компенсації, а також не спростовує платіжних документів як підтвердження факту виплати. Вважає посилання відповідача на «обов`язковість оригіналу висновку незалежного експерта» таким, що не відповідає правилам врегулювання страхового випадку, оскільки закон допускає здійснення виплати без проведення експертизи за умови, що страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб виплати і не наполягають на оцінці/експертизі. Представник позивач також зазначив, що франшиза 2 500,00 грн. була утримана з кінцевого розміру страхового відшкодування; до виплати визначено 28 830,00 грн., і саме ця сума фактичної виплати заявлена до стягнення у порядку регресу, тому франшиза не є предметом позовних вимог. Зважаючи на викладене представник позивача просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі та вирішити питання судових витрат. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача до початку судового засідання подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності за наявними матеріалами. Проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі у зв`язку із їх необґрунтованістю та безпідставністю. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З наведеного вбачається, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між ними, а також вина особи у вчиненому діянні. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України предмет доказування становить: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яка в силу положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України презюмується. Саме тому у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Одним з різновидів цивільно-правової відповідальності за відсутності вини особи, яка своєю поведінкою заподіяла шкоди, є відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що врегульовується положеннями ст. 1187 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З наведеного також вбачається, що діяльність з експлуатації транспортного засобу є діяльністю, що пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. У зв`язку з цим завдання шкоди внаслідок використання транспортного засобу зумовлює виникнення цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1187 ЦК України. Зі змісту постанови Святошинського районного суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 759/9902/23 (провадження №3/759/4546/23), яка набрала законної сили 03.07.2023, встановлено, що 14.04.2023 року [PERSON] , керуючи автомобілем «Citroen» д.н.з. [NUMBER] в м. Києві, на Кільцевій дорозі напроти вул. Зодчих, 64 не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку і здійснив зіткнення з автомобілем «Opel» д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Крім того, 14.04.2023 року [PERSON] , керуючи автомобілем автомобілем «Citroen» д.н.з. [NUMBER] в м. Києві, на Кільцевій дорозі напроти вул. Зодчих, 64, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, не дочекавшись працівників поліції для оформлення матеріалів ДТП - місце пригоди залишив. Під час судового розгляду зазначеної справи встановлено, що [PERSON] порушив правила дорожнього руху, а саме п. 12.1 ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Постановою суду від 23.06.2023 [PERSON] притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. Вищезазначені обставини відповідачем не заперечувалися. Крім того, із постанови Святошинського районного суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 759/9902/23 (провадження №3/759/4546/23), яка набрала законної сили 03.07.2023, встановлено, що [PERSON] був присутній у судовому засіданні, вину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (Постанова КЦС ВС від 29.09.2023 року у справі № 573/1/23). Згідно з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено факт протиправної поведінки відповідача [PERSON] щодо порушення вимог ПДР України під час експлуатації транспортного засобу «Citroen» д.н.з. [NUMBER] , як джерела підвищеної небезпеки. Зі змісту постанови Святошинського районного суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 759/9902/23 (провадження №3/759/4546/23), яка набрала законної сили 03.07.2023, акту огляду транспортного засобу «Opel» д.н.з. [NUMBER] від 16.05.2023, ремонтної калькуляції № 43095 від 17.05.2023 судом встановлено, що внаслідок протиправної поведінки відповідача [PERSON] , яка мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), транспортному засобу [PERSON] завдано майнової шкоди у розмірі 36 419,01 грн. Таким чином, судом встановлено як факт протиправної поведінки відповідача [PERSON] , що мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (експлуатації транспортного засобу), так і факт заподіяння внаслідок такої поведінки майнової шкоди [PERSON] , а також причинно-наслідковий зв`язок між такою поведінкою та завданою шкодою. Зважаючи на те, що заподіяння шкоди мало місце при використанні джерела підвищеної небезпеки, то для настання цивільно-правової відповідальності [PERSON] за заподіяння вказаної шкоди відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України вина у вчиненні протиправного діяння не має вирішального значення. З урахуванням вищевикладеного, суд також доходить висновку про виникнення між [PERSON] та [PERSON] деліктного зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої останнім при експлуатації джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, виконання обов`язку у деліктному зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої власником наземного транспортного засобу, має законодавчо визначену специфіку. Вказана специфіка на момент виникнення деліктного зобов`язання та настання дорожньо-транспортної пригоди (2023 рік) визначалася положеннями ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.ст. 5, 6 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 29 вищезазначеного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Аналіз викладених приписів чинного законодавства дає можливість зробити висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього (Постанова ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Крім того, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). У Постанові ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зроблено наступні висновки щодо застосування приписів ст. 1194 ЦК України. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Судом встановлено, що станом на 14.04.2023 цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника транспортного засобу CITROEN BERLINGO, державний номерний знак [NUMBER] , була забезпечена ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № ЕР-213405634. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, становив 160 000 грн, а розмір франшизи було визначено у 2 500 грн. Вищезазначені обставини наявності у 2023 році між позивачем та відповідачем відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу сторонами справи не заперечувалися. 10.07.2023 [PERSON] звернулась до ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» із заявою на виплату страхового відшкодування у розмірі 28 830,00 (за вирахуванням франшизи у розмірі 2 500 грн) у зв`язку з настанням страхового випадку 14.04.2023 за договором страхування № ЕР-213405634 від 16.02.2023. Суму страхового відшкодування [PERSON] просила перерахувати на зазначений у заяві банківський рахунок. За результатами проведеного розслідування 14.07.2023 ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» у рамках страхової справи № 43095 складено страховий акт № 43095/1, за яким дорожньо-транспортну пригоду від 14.04.2023 визнано страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 28 830 грн 00 коп. Зі змісту платіжної інструкції в національній валюті № 6239 від 14.07.2023 вбачається, що 14.07.2023 ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 28 830 грн 00 коп. на банківський рахунок [PERSON] в якості виплати страхового відшкодування згідно з страховим актом № 43095/1 від 10.07.2023. Встановлені судом обставини спростовують доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо того, що предметом регресу є стягнення розміру франшизи. Крім того, суд вважає слушними доводи представника позивача - Войціховського А.В. про те, що зазначаючи про відсутність належних доказів розміру шкоди, представник відповідача - адвокат Бешлега А.В. не надає суду альтернативних доказів, зокрема: іншого розрахунку вартості відновлювального ремонту, доказів подвійного відшкодування чи іншого джерела компенсації, не спростовує платіжних документів як підтвердження факту виплати. Суд також звертає увагу на те, що вказуючи на те, що без автотоварознавчої експертизи розмір шкоди є лише припущенням, представник відповідача як не спростовує визначений позивачем розмір шкоди, так і не заявляє відповідного клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи для встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля «Opel» д.н.з. [NUMBER] з урахуванням зносу станом на 14.04.2023. Таким чином, судом встановлено, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» у межах ліміту страхового відшкодування належним чином виконало обов`язок [PERSON] у деліктному зобов`язанні перед власником транспортного засобу «Opel» д.н.з. [NUMBER] , що виникло внаслідок вчинення [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди від 14.04.2023, яка призвела до заподіяння матеріальних збитків. Тим самим, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повністю виконало своє зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] як власника наземного транспортного засобу. За обставин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виконання страховиком свого зобов`язання за відповідним договором призводить до припинення такого зобов`язання шляхом його належного виконання. Тобто, здійснення страховиком страхового відшкодування за таким договором є закономірним розвитком страхових відносин, що виникли на підставі відповідного договору. Разом з тим, положеннями ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 визначено вичерпний перелік випадків, за яких страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника. Так, відповідно до пп. в п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Як встановлено зі змісту постанови Святошинського районного суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 759/9902/23 (провадження №3/759/4546/23), відповідач [PERSON] будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, не дочекавшись працівників поліції для оформлення матеріалів ДТП, місце пригоди залишив. Враховуючи вищевикладене, оскільки [PERSON] , вчинив дорожньо-транспортну пригоду, якою завдав матеріальної шкоди власнику транспортного засобу «Opel» д.н.з. [NUMBER] , та, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, самовільно залишив місце пригоди, а ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» виконало своє зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] № ЕР-213405634, сплативши на рахунок [PERSON] страхове відшкодування в якості виконання обов`язку [PERSON] у відповідному деліктному зобов`язанні, то ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» набуло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача на підставі пп. в п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 з огляду на те, що страховий випадок настав з вини відповідача та враховуючи, що місце пригоди він самовільно залишив. Право зворотної вимоги ТДВ «СГ ОБЕРІГ» до [PERSON] у межах сплаченого страхового відшкодування ґрунтується на вимогах закону та є обґрунтованим, підтверджується встановленими судом фактичними обставинами справи. Отже, позовні вимоги в частині стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 28 830,00 підлягають задоволенню. Щодо стягнення із відповідача інфляційних втрат в розмірі 3 265,95 грн.; пені в розмірі 10 234,86 грн. та 3 % річних у розмірі 1 030,30 грн. Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч. 41). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №758/1303/15-ц (пункт 26)). У постанові від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач, зазначаючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке на його думку є підставою для нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних, надав суду письмову вимогу про виплату грошових коштів за вихідним №43095/1 від 14.10.2024, що адресована [PERSON] зі змісту якої вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» вимагало сплатити суму в розмірі 28 830,00 грн. протягом 5 календарних днів з моменту отримання Вимоги. До матеріалів позовної заяви також доєднано список №15.10.2024 згрупованих відправлень «Рекомендований лист» з якого вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» направило [PERSON] відправлення (№ відправлення (ШКІ): 0600972171252) на адресу: [ADDRESS] та службовий чек. Із трекінгу поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення №0600972171252 повернуто за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній опис вкладення у цінний лист, з якого б суд мав можливість встановити, що саме було направлено відповідачу по справі. Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 914/1955/17, саме опис вкладення є офіційним підтвердженням наявності у відправленні того пакету документів, який був надісланий відправником. Список згрупованих відправлень рекомендованих листів та копія з журналу вихідної кореспонденції не є належними доказами надіслання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи. Таким чином, за відсутності у матеріалах справи опису вкладення суд позбавлений можливості перевірити чи дійсно [PERSON] поштовим відправленням (№ відправлення (ШКІ): 0600972171252) було направлено письмову вимогу про виплату грошових коштів, а не будь-який інший документ. Саме по собі складання вимоги кредитором про сплату коштів не викликає у боржника обов`язку сплатити такі кошти. Вказані обставини впливають на момент, з якого починається строк нарахування трьох відсотків річних, інфляційних збитків, пені, а за відсутності вказаної інформації відсутні підстави вважати, що відповідач порушив грошове зобов`язання. Водночас, позивачем не надано доказів того, що письмовим договором, укладеним між ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» та [PERSON] , було передбачено застосування неустойки до відповідного зобов`язання. Позивачем взагалі не зазначено, на якій правовій підставі здійснено нарахування пені. Обґрунтування вказаної вимоги у позовній заяві відсутнє. При цьому, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За таких обставин, обов`язок щодо несвоєчасної сплати страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика. Крім цього, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З урахуванням встановлених обставин суд доходить висновку, що [PERSON] не можна вважати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому він не повинен нести наслідки у вигляді сплати позивачу інфляційних втрат, пені та 3% річних. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 28 830,00 грн. Щодо судових витрат. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу. У поданому позові позивач просить стягнути із відповідача на свою корить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300 грн. Відповідачем не заявлено про понесення витрат на правничу допомогу. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: договір про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025, укладений між ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» та ФОП адвокатом Войціховським А.В.; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу; акт прийому-передачі наданих послуг № 43095/1 від 28.12.2025, з яких вбачається факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300 грн 00 коп. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Відповідач скористався своїм правом на подачу заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначивши у відзиві на позовну заяву, що справа є типовою, позов складено шаблонно, розгляд справи відбувався у спрощеному порядку та наголосив на відсутності складної доказової бази. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд доходить висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 4 000,00 витрат на професійну правничу допомогу. Зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу. Щодо судових витрат по сплаті судового збору. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 35038 від 26.12.2025, зі змісту якої вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснило платіж у розмірі 2 422,40 грн. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 1 610,60 грн. (28 830,00 грн. / 43 361,11 грн. * 2 422,40 грн.), що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial