Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кухта О.В. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 25.04.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №01 від 25.04.2015 р. Від даного шлюбу у подружжя є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що одруження із [PERSON] виявилося невдалим. Між ними не має добрих сімейних відносин, взаєморозуміння, духовної та фізичної близькості. Вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачкою не має. Погляди відповідачки на сімейне життя на даний час стали відрізнятися від поглядів позивача, тому вважає розлучення єдиним виходом із ситуації, що склалася. Шлюбні відносини припинились, існують лише формально. Шлюб із відповідачкою бажає розірвати, спільно жиги з нею не хоче. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 25.04.2015 року, між ним та [PERSON] , розірвати. У судове засідання представник позивача адвокат Кухта О.В. надала заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить розглянути справу у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 25.04.2015 року, між [PERSON] та відповідачкою - [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №01 від 25.04.2015 р. (оригінал свідоцтва про шлюб додається). Від даного шлюбу у подружжя є двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] (копії свідоцтв про народження дітей додаються). Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача так і відповідачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. Що стосується стягнення судового збору, то суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, суд виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України вважає, що слід стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 665,60 грн. Відповідно, в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, повернути [PERSON] з державного бюджету, п`ятдесят відсотків сплаченого, згідно квитанції № 2724-3024-9698-9065 від 17.02.2026 року, судового збору, що становить 665,60 грн.

Outcome: approved