Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

23.10.2025 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє його представниця - адвокат Мотильчук Ю.І., звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 07.06.2024 року в сумі 40130,00 дол. США. Позов обгрунтований наступним. 07.06.2024 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла [PERSON] , укладено договір позики за умовами якого, Позичальник отримав від Позикодавця безпроцентну позику на споживчі потреби в розмірі 40130,00 доларів США, що станом на момент укладання договору, за офіційним курсом доларів США до української гривні, встановленого Національним банком України, складало еквівалент у розмірі 1 616 990,19 грн. Факт отримання суми позики за Договором позики підтверджується розпискою Позичальника від 07.06.2024 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Договором, 07.08.2024 між ТОВ "АВВА-ЦЕНТР" та Позиковадцем укладено договір поруки, за умовами якого Поручитель зобов`язується відповідати перед [PERSON] за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з Договору позики від 07 червня 2024 року Отже, враховуючи вимоги ч.1 ст.1049 ЦК України, пункт 3.1. Договору позики, Боржник повинен був повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, а саме в строк до 23 червня 2025 року. Однак, позивач зазначає, що після пред`явлення ним вимоги про повернення позики, яка отримана відповідачем, останній не виконав взяте на себе зобов`язання за укладеним договором, не повернув позику в порядку та строки визначені в Договорі позики. Сторона позивача також зазначає, що після невиконання боржником свого забов`язання за договором позики, позивачем направлено вимогу про повернення позики поручителю - ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», керівником якого є відповідач [PERSON] . Однак, вимога повернулася неврученою, зобов`язання за договором поруки не виконанні, позика не повернута. За такого, враховуючи невиконання позичальником та його поручителем своїх зобов`язань з повернення отриманої позики за Договором позики від 07.06.2024 року та Договором поруки від 07.08.2024 року, позивач змушений звернутися до суду з даним позов, який просить суд задовольнити в повному обсязі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 23.10.2025 року матеріали справи передано для розгляду судді. Ухвалою судді від 27.10.2025 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для виправлення вказаних недоліків позовної заяви строком 10 (десять) днів з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання суду доказів надсилання копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 ЦПК України на зареєстровану адресу місцезнаходження юридичної особи ТОВ «Авва-Центр». 29.10.2025 року від представниці позивача - адвоката Мотельчук Ю.І., через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали суду від 23.10.2025 року. Ухвалою судді від 29.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25.12.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачі в судове засдання повторно не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви чи клопотання по суті спору не надали, правом на подання відзиву не скористалися В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала з підстав наведених в ньому та наполягала на повному задволенні, просила ухвалити заочне рішення. Протокольною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 05.03.2026 року постановлено провести заочний розгляд даної справи. Суд, заслухавши пояснення представниці позивача, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом досліджено оригінал Договору позики від 07.06.2024 року, наданий стороною позивача та встановлено, що 07 червня 2024 року між [PERSON] (Позичальник), від імені та в інтересах якого діяла [PERSON] , на підставі довіренності, посвідченої, приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Драною І.В. від 05 червня 2024 року за реєстровим №2074, та [PERSON] (Позикодавець), укладено Договір позики. Згідно п.п.1.1.-1.4. Договору позики, Позикодавець передає, а Позичальник приймає у власність грошові кошти в розмірі 40130 (сорок тисяч сто тридцять) доларів США, що станом на момент укладання даного договору, за офіційним курсом доларів США до української гривні, встановленого Національним банком України, складає еквівалент у розмірі 1 616 990 (один мільйон шістсот шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) гривень 19 копійок (надалі - Позика). Мета отримання позики - споживчі потреби. Позика за даним договором є безпроцентною. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в порядку та строки передбачені даним договором. Судом встановлено, що в п.2.2. Договору позики від 07.06.2024 року [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди, що факт одержання Позики підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Відповідно до позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 20.03.2023 у справі №724/569/20, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Стороною позивача надано до суду оригінал розписки від 07.06.2024 року, з якої вбачається, що [PERSON] підтвердив отримання ним від [PERSON] суму коштів у розмірі 40 130,00 доларів США, на споживчі потреби, згідно договору позики від 07.06.2024 року. Отриману суму [PERSON] зобов`язався повернути повністю в строк до 01.06.2025 року. Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк. Докази, які б спростовували факт написання [PERSON] вказаної вище розписки відповідачами не надано, клопотання про проведення почеркознавчої експертизи стороною відповідачів не заявлялося. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). В п.3.1. Договору позики від 07.06.2024 року сторони дійшли згоди, що після пред`явлення вимоги, Позичальник зобов`язаний повернути позику готівкою протягом тридцяти днів від дня пред`явлення Позикодавцем вимоги. Вимога про повернення позики за даним договором пред`являється Позикодавцем Позичальнику шляхом направлення її на поштову адресу Позичальника зазначену в розділі 7 "Реквізити Сторін" даного договору або може бути пред`явлена безпосередньо Позичальнику, про що останій власноруч робить відмітку про отримання на іншому примірнику вимоги. Сторони прийшли до згоди про те, що належним доказом пред`явлення вимоги про повернення позики за даним договором є: - оригінал або засвідчена Позикодавцем копія примірника вимоги із власним підписом Позичальника про отримання такої вимоги; - оригінал або засвідчена Позикодавцем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, з відміткою про вручення адресату, або - оригінал або засвідчена Позикодавцем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або - оригінал або засвідчені Позикодавцем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення. В розділі 7 Договору позики, адресою реєстрації місця проживання позичальника зазначено: [ADDRESS] . 26.03.2025 представницею [PERSON] - адвокатом Мотельчук Ю.І. поштовою службою «Е-ПОСТ» направлено [PERSON] , на вказану вище адресу, вимогу від 18.03.2025 про повернення позики, що підтверджується квитанцією №1516841 від 26.03.2025 року. Як вбачається з інформації щодо стану доставки відправлення №1516841 ТОВ «Поштова служба «Е-Пост», вищевказана вимога повернута відправнику, в зв`язку із закінченням терміну зберігання. 06.05.2025 представницею [PERSON] - адвокатом Мотельчук Ю.І. поштовою службою «Е-ПОСТ» повторно направлено [PERSON] , на вказану у розділі 7 Договору позики адресу, вимогу від 05.05.2025 про повернення позики, що підтверджується квитанцією №1575827 від 06.05.2025 року, квитанцією АТ «Райффайзен Банк» від 06.05.2025 про сплату замовлення № 1575827 та накладною №1575827 від 06.05.2025 року з описом вкладення. Як вбачається з інформації щодо стану доставки відправлення №1575827 ТОВ «Поштова служба «Е-Пост», вищевказана вимога вручена [PERSON] 24.05.2025 року. Отже, враховуючи вимоги ст.ст.530, 1049 ЦК України, пункт 3.1. Договору позики, [PERSON] зобов`язаний був повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, а саме в строк до 23 червня 2025 року. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Як зазначалося судом вище, стороною позивача надано до суду оригінал розписки від 07.06.2024 року, написану [PERSON] власноручно. А отже, враховуючи приписи ст. 545 ЦК України, наявність у позивача вказаного оригіналу розписки свідчить про невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за Договором позики від 07.06.2024 року та розпискою від 07.06.2024 року. Виходячи з наведеного, судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує умови Договору позики, не виконуючи взяті на себе зобов`язання, зокрема і щодо боргу згідно розписки від 07.06.2024 року. У спростування зазначеного будь-яких доказів відповідачем суду не надано. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає. Оскільки, відповідач [PERSON] у порушення ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, взятих на себе зобов`язань не виконав та не повернув позивачу надану позику, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості є обґрунтованими. Щодо стягнення заборгованості з поручителя ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», суд зазначає наступне. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором позики від 07.08.2024 року, між ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», в особі директора [PERSON] , який ді на підставі статуту та рішення №2 від 07.08.2024 року єдиного учасника ТОВ «АВВА-ЦЕНТР» (Поручитель) та [PERSON] (Кредитор) укладено Договір поруки. Судом досліджено оригінал вказаного вище Договору поруки від 07.08.2024 року, наданого до суду стороною позивача та встановлено наступне. Згідно п.1.1. Договору поруки, Поручитель зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] (Боржник), що виникли з Договору позики від 07 червня 2024 року (Основний Договір), який був укладений між Кредитором та Боржником. Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору поруки, Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за належне виконання Боржником забезпеченого зобов`язання. Розмір відповідальності Поручителя не перевищує розміру забезпеченого зобов`язання, зазначеного в п. 4 цього Договору. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за Основним Договором у повному обсязі. Відповідно до вимог статті 546 ЦК України порука є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У п. 5.4.1. Договору поруки від 07.08.2024 року ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», в особі директора [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди, що Кредитор у разі невиконання Боржником своїх зобов`язань за Основним Договором має право у тридцяти денний строк звернутися до Поручителя з вимогою про виконання таких зобов`язань. Поручитель зобов`язаний при порушенні Боржником зобов`язання перед Кредитором за Основним Договором виконати за Боржника зобов`язання у тридцяти денний строк з дня отримання вимоги від Кредитор (п.5.1.1. Договору поруки). Судом встановлено, що у зв`зку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань по поверненню коштів за Договором позики від 07.06.2024 року після направлення йому вимоги про повернення позики, представницею [PERSON] - адвокатом Мотельчук Ю.І., у відповідності до п.5.4.1. Договору поруки, 02.07.2025 року направлено директору ТОВ «АВВА-ЦЕНТР» [PERSON] вимогу від 02.07.2025 року про повернення позики, що підтверджується квитанцією Поштової служби «Е-Пост» №1630708 від 02.07.2025 року, квитанцією АТ «Райффайзен Банк» від 02.07.2025 про сплату замовлення № 1630708 та накладною №1630708 від 02.07.2025 року з описом вкладення. Вказана вимога була направлена на юридичну адресу Поручителя ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», зазначену у п.8 Договору поруки від 07.08.2024 року, а саме: [ADDRESS] . Як вбачається з інформації щодо стану доставки відправлення №1516841 ТОВ «Поштова служба «Е-Пост», вищевказана вимога повернута відправнику, в зв`язку із закінченням терміну зберігання. 29.08.2025 року представницею [PERSON] - адвокатом Мотельчук Ю.І. повторно направлено на адресу ТОВ «АВВА-ЦЕНТР» вимогу від 29.08.2025 про повернення позики, що підтверджується квитанцією Поштової служби «Е-Пост» №1707696 від 29.08.2025 року, квитанцією АТ «Райффайзен Банк» від 29.08.2025 про сплату замовлення №1707696 та накладною №1707696 від 29.08.2025 року з описом вкладення. Зазначена вимога після невдалих спроб вручення також повернута відправнику за закінченням терміну зберігання, що підтверджується інформацією ТОВ «Поштова служба «Е-Пост» щодо стану доставки відправлення. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - "за закінченням терміну зберігання" або "інші причини", є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) від 27.10.2025 у справі №199/8806/23). Враховуючи вищевказане, беручи до уваги релевантність правової позиці Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, суд вважає за необхідне застосувати правові висновкиВерховного Суду щодо повернення листів з відміткою "за закінченням терміну зберігання", викладені у вказаній постанові. Отже, оскільки стороною кредитора [PERSON] , направлялася вимога на дійсну адресу поручителя ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та в Договорі поруки від 07.08.2024 року, яка повернулася невручена у зв`язку з закінченням терміну зберігання, суд вважає, що дана вимога є такою, що належно вручена. Крім того, суд звертає увагу, що згідно даних з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також згідно Договору поруки від 07.08.2024 року, директором ТОВ «АВВА-ЦЕНТР» є [PERSON] , який, в свою чергу, був 24.05.2025 року повідомлений про вимогу [PERSON] про повернення позики. За такого, з огляду на встановлене судом порушення відповідачем [PERSON] зобов`язань по поверненню позики, суд дійшов висновку, що відповідач ТОВ «АВВА-ЦЕНТР», який є Поручителем, має відповідати перед позивачем як солідарний боржник. Щодо стягнення позики в іноземній валюті суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.10.2019 року справа № 723/304/16-ц виклала наступну правову позицію. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), в якій вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи факт невиконання своїх зобов`язань відповідачами [PERSON] за Договором позики та ТОВ «АВВА-ЦЕНТР» за Договором поруки від 07.08.2024 року, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідачів в солідарному порядку суму боргу у розмірі 40130,00 доларів США. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного,

Outcome: approved