Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог 03.09.2020 позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить: - припинити право спільної часткової власності між ним та [PERSON] на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] шляхом виділу йому у приватну власність в натурі згідно з варіантом № 2 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 954/28-2020 від 03.08.2020, (додаток № 3); - визнати за ним право власності на 1/6 частку земельної ділянки, кадастровий номер 1810136300:06:001:0003, розташованої за вказаною адресою, у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] ; - виділити йому в приватну власність у натурі частину земельної ділянки, кадастровий номер 1810136300:06:001:0003, розташованої за вказаною адресою, згідно з варіантом № 2 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 954/28-2020 від 03.08.2020 (додаток № 6). - стягнути з відповідача на його користь судові витрати у сумі 9424,00 грн. Позов обгрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, заповіту [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу і відповідачу на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS] з надвірними спорудами і земельна ділянка, кадастровий номер 1810136300:06:001:0003, яка розташована за вказаною адресою. З метою припинення права спільної власності на вказане нерухоме майно, позивач бажає здійснити його поділ в натурі з виділом кожному співвласникові окремої частини житлового будинку та земельної ділянки для відокремленого користування. Крім того, державним нотаріусом після смерті матері позивача, [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку спірної земельної ділянки за заповітом, оскільки земельна ділянка належить власникам на праві приватної спільної сумісної власності, тобто без виділення її часток, що перешкоджає нотаріусу видати свідоцтва про право на спадщину. Відповідач відмовляється вирішити питання розподілу домоволодіння та земельної ділянки в позасудовому порядку, що обмежує права позивача як співвласника цього майна. ІІ. Процедура та позиції сторін Згідно з ухвалою суду від 08.09.2020 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження та витребувано з Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області належним чином завірену копію спадкової справи № 320/2019, заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а. с. 81-82 т. 1). 23.09.2020 на виконання вимог ухвали суду від 08.09.2020 з Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 320/2019 (а. с. 84-124 т. 1). 09.10.2020 [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій третя особа при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду (а. с. 138 т. 1). 02.11.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким [PERSON] позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні (а. с. 150-152 т. 1). Заперечення проти позову відповідач обгрунтовує тим, що у спірному будинку позивач не проживає, ним не користується, витрат з його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує тощо. В будинку проживає він разом зі своєю дружиною та дітьми, серед яких є і малолітня дитина, інтереси якої необхідно врахувати при поділі будинку та залучити до участі в справі орган опіки та піклування, як третю особу. Відповідач звертає увагу на те, що він 30 років проживав з матір?ю [PERSON] , разом з дітьми доглядав за нею, допомагав у лікуванні, обслуговував її, здійснював побутові роботи, прибирав, готував їжу. 28.12.2015 мати склала заповіт, відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно вона заповідала йому, оскільки бажала, щоб він здійснював догляд за нею і фактично мала на меті укласти договір довічного утримання. У 2015 році позивач подав позов до суду про встановлення порядку користування належною їм земельною ділянкою. За життя мати хвилювалась та страждала через судовий розгляд справи, просила позивача припинити судитись і це вплинуло на стан її фізичного здоров?я та душевної рівноваги. В 2016-2017 роках стан здоров?я матері значно погіршився чим, зі слів відповідача, скористався позивач та змусив матір скласти заповіт, продемонструвавши свою готовність відмовитись від позову. Відповідач у відзиві вказує, що до цього часу не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки фактично вступив в спадщину. Він планує звернутись із відповідним позовом до суду з приводу оскарження заповіту матері та права власності позивача на частину спадщини. Крім того, висновок експерта відповідач вважає таким, що не може слугувати доказом у справі, оскільки обстеження домоволодіння відбувалось за його відсутності, будинок, який є старим і перебуває в аварійному стані, оглянутий тільки зовні, його розподіл зі здійсненням перепланування може вплинути на його стан. 08.12.2020 представник відповідача подав до суду клопотання про виклик свідків, призначення експертизи та зупинення провадження у справі (а. с. 178-181 т. 1). Згідно з ухвалою суду від 10.12.2020 у підготовчому судовому засіданні провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 295/13636/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 14.08.2017 (а. с. 193-194 т. 1). Згідно з ухвалою суду від 02.06.2025 провадження в цивільній справі № 295/10590/20 було поновлене і справу призначено до розгляду в судовому засіданні у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01.05.2025, згідно з якою позовна заява [PERSON] залишена без розгляду на підставі ст. 223, 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (а. с. 209, 210 т. 1). Відповідно до ухвали суду від 01.10.2025, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі було закрито, розгляд справи призначений по суті (а. с. 238-239 т. 1). В судові засідання 19.01.2026, 23.02.2026 сторони не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача 23.02.2026 подав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій позовну заяву підтримує та просить її задоволити повністю, поділити спірний будинок в натурі згідно з варіантом експертизи № 2 (додаток 3) (а. с. 29 т. 2). Відповідач та треті особи в жодне судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Судові повістки про виклик до суду направлялись відповідачу і третім особам за зареєстрованими місцями їх проживання, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими з відмітками про відсутність їх за вказаними адресами, а відтак на підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач і треті особи вважаються такими, що про розгляд справи повідомлені належним чином (а. с. 4-14, 20-28 т. 2). За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 23.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, ухвалення та складення якого відкладено до 05.03.2026. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 05.01.1994 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-174 від 28.04.2009 квартира [ADDRESS] належала на праві спільної приватної власності: [PERSON] її частка, [PERSON] її частка, та [PERSON] її частка, що також підтверджується змістом довідок КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради за № 6000 від 12.10.2017 та № 4577 від 16.07.2019, а також інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №189946005, 189946206, 189952446 від 22.11.2019 (а. с. 14, 99, 100, 108-113, 119 т. 1). Крім того, згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 19.06.2013 земельна ділянка, кадастровий номер 1810136300:06:001:0003, яка розташована за адресою [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1809078782019 від 03.07.2019, Витягами та інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5082112 від 19.06.2013, № 190639554 від 28.11.2019, № 189946005 від 22.11.2019 (а. с. 15, 19-21, 23, 105-112 т. 1). Між співвласниками земельної ділянки загальною площею 0,1407 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 26.10.2010 була нотаріально засвідчена угода про порядок використання та розпорядження земельною ділянкою (а.с. 16-17 том. 1). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.06.2019 [PERSON] померла [INFO] (а. с. 11 т. 1). Зі змісту заповіту, посвідченого 14.08.2017 приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1819 вбачається, що [PERSON] усе своє рухоме і нерухоме майно, належне їй на день смерті, заповіла позивачу та відповідачу в рівних частках кожному (а. с. 81 т. 1). З матеріалів спадкової справи № 320/2019, заведеної до майна померлої [PERSON] вбачається, що позивач 01.07.2019 звернувся до Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про прийняття спадщини і 22.11.2019 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, яке складається з частини квартири [ADDRESS] (а. с. 75, 117 т. 1). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на іншу частину спадкового майна не видавалось, спадкоємцем на яку є син - [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області № 1172/02-31 від 11.08.2020 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частці після померлої матері на частку земельної ділянки за кадастровим номером 1810136300:06:001:0003, площею 0,05 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно зі свідоцтвом про право власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] зареєстроване право власності на його частку в спільній сумісній власності і визначити належну їй частку у праві цієї власності неможливо (а. с. 122 т. 1). Для визначення порядку розподілу нерухомого майна позивач замовив проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, за результати якої судовим експертом Свістуновим І.С. складений висновок № 954/08-2020 від 03.08.2020, згідно з яким пропонуються технічно можливі три варіанти поділу квартири [ADDRESS] , загальною площею 74,4 м? та земельної ділянки за кадастровим номером 1810136300:06:001:0003, площею 0,05 га, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] . ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду Відповідно до положень ст. 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями, що містяться у ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом; у разі виділу із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Зі змісту ст. 89 ЗК України вбачається, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, співвласників жилого будинку; співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом; поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Щодо вимоги про визнання права власності на земельну ділянку За положеннями ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За приписами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В частині 3 цієї статті визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі ст. 1279 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Судом встановлено, що позивач і відповідач є спадкоємцями за заповітом щодо майна померлої [INFO] матері [PERSON] , інших спадкоємців за законом чи за заповітом щодо майна померлої судом не встановлено. На підставі матеріалів спадкової справи судом встановлено, що позивач [PERSON] своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про що зазначав у відзиві на позовну заяву, що також підтверджується матеріалами спадкової справи. Судом встановлено, що до складу спадщини входить частка земельної ділянки кадастровий номер 1810136300:06:001:0003, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у спільній сумісній власності позивача, відповідача та їх померлої матері [PERSON] . На підставі постанови державного нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що на земельну ділянку зареєстровано право спільної сумісної власності, а частка померлої [PERSON] не визначена. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Зі змісту пунктів 12, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про практику у справах про спадкування» вбачається, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця, у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників в спільній сумісній власності на нерухоме майно, слідує висновок, що частка кожного із трьох співвласників у спірній земельній ділянці складає по 1/3 ідеальній частці, в тому числі й частка спадкодавиці [PERSON] . Обставини, які б слугували підставою для збільшення чи зменшення розміру часток когось зі співвласників судом не встановлені. Беручи до уваги те, що позивач прийняв спадщину після смерті матері, є спадкоємцем за заповітом щодо майна померлої, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину на частину земельної ділянки, а відтак він позбавлений можливість оформити спадкове майно в позасудовий спосіб, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання за ним права власності на 1/6(1/3:2) частку спірної земельної ділянки в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18; від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц; від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18; від 22 квітня 2020 року у справі № 61-11210св19; від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц; від 16 вересня 2020 у справі № 464/1663/18; від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19. Щодо поділу між співвласниками спільного майна Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. В статті 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Отже, з аналізу ст. 183, 364, 367 ЦК України можна зробити висновок, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/3145/20 від 23.04.2025 конкретизиваний правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 344/8200/14-ц, і зазначено, що: - у результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному зі співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з урахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК України, частини першої статті 50 Житлового кодексу України; - поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається; - за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві; - за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку; - винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється; - поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом. Судом встановлено, що предметом цього позову є поділ майна, яке перебуває у спільній власності сторін. Квартира [ADDRESS] , яка є предметом поділу, належить позивачу і відповідачу на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному - по 1/4 на підставі свідоцтва про право власності на житло та по 1/4 набуто ними в порядку спадкування після смерті матері. Спірна земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також в рівних частинах в порядку спадкування перейшло право на частину земельної ділянки, яка належала їх матері. Суд вважає, що немає правового значення, що відповідач не оформив свої спадкові права, не звернувся за отриманням свідоцтва про право на спадщину, що є його обов`язком відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, позаяк спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 5 ст. 1268, ч. 3 1296 ЦК України ). Звертаючись з позовом, позивач покликався на те, що між сторонами існує спір з приводу поділу майна, а відтак спірне майно, співвласниками якого вони є, підлягає поділу в судовому порядку. Для визначення можливих варіантів поділу спільного майна, на замовлення позивача була проведена судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза, висновок якої наданий суду. Позивач у позові просив поділити майно згідно з другим варіантом, вважає його найбільш сприятливим, оскільки передбачає відокремлений порядок користування приміщеннями, господарськими спорудами та земельною ділянкою, цей варіант передбачає найменші будівельно-ремонтні роботи і затрати. Позивач надав згоду сплатити відповідачу компенсацію за відхилення від розміру часток. Також позивач зазначив, що в свій час він особисто побудував гараж та сарай за власні кошти і своїм трудом, влаштував в гаражі пічку, оскільки відповідач не завжди надавав доступ до квартири, там знаходиться належний йому автомобіль та інструмент. Вважає, що роздільний порядок користування житлом з господарськими спорудами і земельною ділянкою сприятиме припиненню між ними сварок. Зі змісту висновку експерта вбачається, що поділ квартири [ADDRESS] з господарськими будівлями відповідно до ідеальних часток співвласників (по 1/2) не вбачається можливим. На розгляд запропоновані можливі три варіанти поділу спірної квартири в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами (гараж та сарай) відповідно до часток співвласників із зазначенням розміру частки по площі та по вартості, що становить приміщення, які пропонується виділити кожному із співвласників; розміру компенсації у зв`язку з відхиленням від розміру часток співвласників; переліку необхідних будівельних робіт в будинку для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонується виділити співвласникам. Також відповідно до варіантів поділу житлового будинку надано три варіанти поділу земельної ділянки (а.с. 60 т. 1). Суд приймає наданий позивачем висновок експерта як належний і допустимий доказ у справі, у висновку зазначено, що він підготовлений для подання до суду, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що цілком відповідає ст. 106 ЦПК України, судом не встановлено обставин, за яких висновок експерта може бути відхилений. Проаналізувавши запропоновані експертом варіанти поділу квартири в житловому будинку та земельної ділянки, суд визначає, що спільне майно підлягає поділу за варіантом № 2 житлового будинку (додаток № 3 до експертизи) та відповідно за варіантом № 2 поділу земельної ділянки (додаток № 6 до експертизи). Суд враховує, що згідно з висновком експерта поділити майно між співвласниками з дотриманням рівності часток не вбачається за можливе, а відтак поділ підлягає здійсненню з відхиленням від рівності часток; позивач надав згоду на сплату відповідачу компенсації у зв`язку з відхиленням від рівності часток; за варіантом № 2 передбачений найменший обсяг виконання будівельних робіт; при цьому варіанті поділу для відповідача зберігається можливість використання квартири без суттєвих переобладнань; також суд враховує, що фактично в користуванні позивача перебуває гараж, який він побудував, що не заперечувалось відповідачем у відзиві на позов, в двох інших варіантах гараж розподіляється навпіл, що також може ускладнити його використання; враховуючи неприязні стосунки між сторонами, запропонований варіант поділу передбачає відокремлений порядок користування приміщеннями, господарськими спорудами та земельною ділянкою, фактично мінімізує контакти між сторонами, що надасть можливість в подальшому уникати конфліктних ситуацій. У випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Такий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 03.04.2013 у справі № 6-12цс13, які підтримав Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 170/289/16-ц, від 24.12.2020 у справі № 457/725/16-ц. Згідно з висновком експерта за варіантом поділу № 2 відступ від ідеальних часток становить в одиницях площі житлового будинку для позивача (14/25 частки) - на 9,7 м? менше; для відповідача (11/25 частки) на 9,7 м? більше; в одиницях ринкової вартості житлового будинку для позивача на 34 603,00 грн більше, для відповідача на 34 603,00 грн менше, яка підлягає стягненню з позивача. 08.12.2020 представником відповідача було подано до суду клопотання про призначення інженерно-технічної (будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної) експертизи (а. с. 177 т. 1), яке не розглядалось по суті, оскільки одночасно з ним було подано клопотання про зупинення провадження у справі, яке було задоволено згідно з ухвалою суду від 10.12.2020. Після поновлення провадження у справі відповідач в судові засідання не з`являвся, подане клопотання не підтримував, доповнень до нього не подавав. В поданому клопотанні відповідач вказував, що висновок зроблений без його присутності, зазначав, що експерт в запропонованих варіантах пропонує проводити будівельні роботи, демонтувати перегородки, віконні блоки, облаштувати нові стіни, проте вважає, що експертом не враховано, що будинок є старим, перебуває в аварійному стані, тому проведення будівельних робіт може вплинути на його цілісність. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що при виконанні експертизи експертом був оглянутий житловий будинок, який є предметом поділу, при визначенні варіантів поділу судовий експерт враховує стан будинку та норми ДБН, які дозволяють здійснювати будівельно-ремонтні роботи, а відтак не заслуговують на увагу доводи відповідача, що експертом не врахований стан будинку. Отже, підстави для проведення у справі просто іншої судової експертизи відсутні, позивач надав суду висновок експерта, а в поданому стороною відповідача клопотанні не наведені підстави для проведення повторної або додаткової експертизи. Також, не підлягала до задоволення заява представника відповідача про виклик свідків, оскільки їх покази є неналежними доказами в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України, на підставі показів свідків не можуть бути встановлені обставини, які входять до предмета доказування в межах заявлених вимог. У відзиві на позовну заяву відповідач покликався на те, що до участі в справі повинен бути залучений орган опіки та піклування, оскільки рішення у справі впливає на майнові права його неповнолітніх дітей. Разом з тим, судом не встановлено обставин, за яких до участі в цій справі підлягає залученню орган опіки та піклування. Так, відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Судом не встановлено, що неповнолітні діти відповідача є власниками майна, яке підлягає поділу, виходячи з предмета цього спору відсутні підстави для залучення до участі у справі органу опіки та піклування, рішення, ухвалене за наслідками судового розгляду, жодним чином не випливає на майнові права неповнолітніх дітей відповідача. Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, про те, що він проживав з матір`ю, здійснював догляд за нею, фактично проживає в спірній квартирі зі своєю родиною, а позивач змусив матір скласти заповіт, тому відсутні підстави для поділу спільного майна, не заслуговують на увагу, оскільки вони не грунтуються на нормах матеріального права. Суд звертає увагу, що позивач є власником частки у спільному майні не лише в порядку спадкування, а і в порядку приватизації, а тому він на законних підставах є власником спірного майна і має право на його поділ. Дослідивши надані сторонами докази, на їх підставі встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, беручи до уваги те, що позивач, який бажає поділу, скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом у зв`язку з тим, що спірне питання не вирішено в позасудовому порядку, враховуючи технічну можливість здійснення поділу спільного майна з незначним відхиленням від ідеальних часток у праві спільної власності зі стягненням компенсації з позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та вважає за можливе здійснити поділ спірного нерухомого майна між співвласниками згідно з варіантом № 2 висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 954/08-2020 від 03.08.2020, який є невід`ємною частиною цього рішення. V. Розподіл судових витрат З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 4400,00 грн (а.с. 1). Крім того, позивач просив стягнути на його користь витрати, які він поніс, для проведення у справі експертизи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із проведенням експертизи. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/4126/22 від 22.11.2023 зазначено, що витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 132, КАС України, стаття 123 ГПК України, стаття 133 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. У випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи (п.п. 174-177). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час розгляду справи позивачем для підтвердження обставин справи наданий висновок експерта, в якому зазначено, що він підготовлений для подання до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність. Оцінюючи докази, суд послався на висновок експерта, визнавши його належним, достатнім і допустимим доказом. Відповідно до квитанції № 13 від 09.06.2020 на підставі рахунку-фактури від 28.05.2020 позивач сплатив 5024,00 грн за проведення експертизи (а.с. 74-75 т.1). Таким чином, з огляду на те, що понесені позивачем витрати на оплату експертизи безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи, оскільки саме на підставі висновку експерта визначався порядок поділу спірного мвйна, на підставі ст. 133 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи, висновок якої був використаний судом як доказ, в розмірі 5024,00 грн.

Outcome: approved