Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» 10.11.2025 року звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача за період з 01.08.2022 по 30.09.2025 року заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії (опалення місць загального користування та плати за абонентське обслуговування) в розмірі 4330,94 грн, гарячої води 3507,69 грн, пеню в розмірі 287,66 грн, інфляційні втрати в розмірі 240,23 грн, 3% річних в розмірі 73,19 грн, а також стягнути судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 01.07.2014 року та по 31.12.2023 року Львівським комунальним підприємством «Залізничнетеплоенерго» надавались відповідачу послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] , у якій він зареєстрований за місцем проживання. Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 06.07.2023 року № 3409 «Про припинення ЛКП «Залізничнетеплоенерго» шляхом приєднання до ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ухвали Львівської міської ради від 14.12.2023 року № 3409 «Про затвердження передавального акта ЛКП «Залізничнетеплоенерго», яке припиняється шляхом приєднання до ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавачем послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання для споживачів ЛКП «Залізничнетеплоенерго» з 01.01.2024 року є Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». 01.07.2014 року між ЛКП «Залізничнетеплоенерго» та мешканцем квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом приєднання був укладений Договір приєднання про надання послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . З 01.12.2021 року вважаються укладеними Типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання гарячої води та про надання послуг з постачання теплової енергії споживачів послуги з ЛКП «Залізничнетеплоенерго», відповідно до умов яких споживачі зобов`язуються здійснювати оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. З 01.01.2024 року на споживача за адресою: [ADDRESS] , поширюються умови Типового індивідуального договору ЛМПК «Львівтеплоенерго» про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.12.2021 року та Типового індивідуального договору ЛМПК «Львівтеплоенерго» про надання послуги з постачання гарячої води від 01.12.2021 року. Оскільки квартиру відповідача від`єднано від системи централізованого теплопостачання та гарячої води, йому нараховувалась плата за опалення місць загального користування будинку та абонентське обслуговування згідно із Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ № 830 від 21.08.2019 року, та Методикою розподілу обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358). Однак у період з 01.08.2022 по 30.09.2025 року відповідач не проводив оплати наданих йому послуг, а тому у нього утворилась заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії в розмірі 4330,94 грн та гарячої води 3507,69 грн. Відповідно до п. 45 Типового індивідуального договору ЛМПК «Львіввтеплоенерго» про надання послуги з постачання теплової енергії, а також п. 45 Типового індивідуального договору ЛМПК «Львівтеплоенерго» про надання послуги з постачання гарячої води у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,01 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Із врахуванням наведеного та відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачам нараховано 287,66 грн пені, 240,23 грн інфляційних втрат, 73,19 грн 3 % річних. Оскільки відповідач порушує права позивача, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 17.02.2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив з тих підстав, що на даний час квартира за адресою: [ADDRESS] йому не належить, а згідно із договором дарування від 29.10.2024 року подарована ним [PERSON] . Просив у позові відмовити. 24.02.2026 року представник позивача скерувала на адресу суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що згідно із ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із довідкою № 52 від 29.10.2025 року з місця проживання про склад сім`ї відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі і по час її видачі. Також, він був власником квартир до жовтня 2024 року , а оскільки новий власник не несе зобов`язань за боргами попереднього власника, просить позо задовольнити. Отримавши відповідь на відзив 02.03.2026 року, відповідач заперечень на них не подав. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оцінивши подані сторонами докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує, а відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 322 зазначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, стаття 382 ЦК України визначає, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку. Згідно із п. 11 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води); Так, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Водночас, відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Ст. 541 ЦК України визначено солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання, у той час як згідно із ст. 543 ЦК України разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно із ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до п. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою. Згідно із п. 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ № 830 від 21.08.2019 року ( надалі Правила), відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 (надалі Методики). У п. 24 Правил вказано що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води. Наведене також зазначено і у п. 38 Правил. У розділі IV Методики визначено порядок розподілу обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення. Зокрема у п. 8 зазначено, що у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Qз.б.поп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25 %. Відповідно до п. 12 Методики обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Судом встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за місцем проживання відповідач [PERSON] , що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № 52 від 29.10.2025 року /а.с. 12/. Також з договору дарування від 29.10.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак О.В., вбачається, що відповідач [PERSON] подарував квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Вказану квартиру від`єднано від системи централізованого теплопостачання, а тому йому нараховувалась плата за опалення місць загального користування будинку та абонентське обслуговування та, як вбачається з розрахунку заборгованості за послуги з центрального опалення /а.с.13/ у нього наявна заборгованість з постачання теплової енергії за період з 08.2022 року по 09.2025 року на суму 4497,93 грн та гарячої води /а.с.14/ - за період з 08.2022 року по 09.2025 року на суму 3628,36 грн, оплата наданих послуг ним не проводилась. Суд критично оцінює твердження відповідача з приводу того, що він не є власником квартири, а отже не має нести витрати щодо її утримання, оскільки борг нараховано за період з 01.08.2022 року та по 30.09.2025 року, відповідач же зареєстрований у такій з 2016 року, що згідно із ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є підставою для стягнення із нього вказаних коштів солідарно, належних доказів того, що він не проживає у вказаній квартирі відповідачем не надано. Після відчуження житла згідно із ст. 543 ЦК України несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Також, оскільки матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів того, що ним були складені Акти-претензії щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості послуги з опалення місць загального користування у відповідності до вимог ст. 27 ЗУ «Про житлово - комунальні послуги», то за наведеного, суд вважає заявлену позивачем вимог щодо стягнення боргу підставною і такою, що підлягає до задоволення. Пунктом 10 частини 2 статті 7 ст. 27 ЗУ «Про житлово - комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30.10.2013 року у справі за № 6-59цс13 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано інфляційні втрати, пеню та 3% річних на суму заборгованості за період з січня 2024 року по липень 2025 року на загальну суму 601,08 грн. За таких обставин позов слід задовольнити та стягнути із відповідача на користь позивача вказану суму боргу. Водночас, суд зазначає, що на час звернення позивача до суду із вказаним позовом діяли положення п. 12 «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, згідно із якими під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Із врахуванням наведеного, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3028 грн судового збору.

Outcome: approved