Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

В грудні 2025 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі еквівалентній 3000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення та 3% річних з простроченої суми, у розмірі еквівалентній 67,31 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1296,43 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказано, що 08.11.2024 року [PERSON] отримано в борг грошові кошти від [PERSON] в сумі 3000,00 доларів США строком до 01.03.2025. На підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] надав розписку про отримання позики. Позивач вказує, що в усній формі просила повернути борг та 08.10.2025 направляла засобами поштового зв`язку відповідачу претензію з вимогами повернути борг, проте вона залишились без задоволення. Станом на день звернення до суду з позовом відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 17). Позивач не з`явилися, однак у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити. Відповідач в судові засідання 04.02.2026 та 05.03.2026 не з`являвся про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими документами за зареєстрованим місцем його проживання, проте рекомендовані відправлення повернулись на адресу суду не врученими. [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву і доказів, на підтвердження своїх заперечень. Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного. Зі змісту копії розписки, яка долучена до позовної заяви вбачається, що 08.11.2024 [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США до 01.03.2025. (а. с. 6). Матеріалами справи підтверджується, що позивачем [PERSON] 08.10.2025 направлено на адресу відповідача претензію щодо повернення суми богу з повідомленням про намір звернутися за захистом прав позивача до суду у разі відмови у сплаті боргу. (а.с. 7-8, 12,13). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положенням статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджуються, як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом у постановах від 16січня 2019року в справі №464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21, від 29.01.2024 у справі № 704/369/20, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22. Судова практика зі спірних правовідносин є сталою і змін не зазнавала. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14; постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі N 544/174/17, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22). Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу, позивач, як на доказ підтвердження отримання відповідачем грошових коштів від позивача, посилається на розписку. Дослідивши зміст долученої до матеріалів справи розписки, суд вважає, що розпискою підтверджується факт отримання в борг [PERSON] 08.11.2024 коштів у сумі 3000,00 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01.03.2025 включно. Також суд вважає за необхідне вказати, що зазначення в розписці, що [PERSON] «беру в борг», вказує на дію, що вчиняється в теперішньому часі, і також вважається підтвердженням отримання грошових коштів на умовах повернення та платності, що є притаманним саме для договору позики (постанови Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі № 760/8234/16-ц, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22). Таким чином, з огляду на те, що судом на підставі змісту розписки встановлений факт передачі грошових коштів, суд дійшов висновку про існування між сторонами договірних зобов`язань та укладення договору позики. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач повернув кошти, оригінал боргового документа знаходиться у позивача, що підтверджує факт невиконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за умовами договору настав, оскільки договором встановлений строк повернення позики 01.03.2025 (включно). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». На підставі викладеного, судом встановлено, що відповідач, отримавши грошові кошти в борг їх не повернув, чим допустив неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, а відтак з нього на користь позивача підлягає стягненню сума позики в розмірі 3000,00 доларів США. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Доказів на спростування наданих позивачем розрахунків відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог. Враховуючи принцип диспозитивності, а також те, що заявлений позивачем розрахунок суми трьох процентів річних надані суду відповідають вимогам закону та не перевищують гранично допустиму суму нарахувань, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних з простроченої суми, у розмірі 67,31 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1296,43 грн.

Outcome: approved