Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

представник позивачки [PERSON] адвокат Савчук Н.В. подала 22.01.2026 до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій просить суд розірвати між сторонами шлюб, який був зареєстрований 15.02.2003 Новояричівською селищною радою Кам`янка-Бузького району, актовий запис №2. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що 15 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Новояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, про що складено актовий запис №2. У період перебування у шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, спільне життя з відповідачем не склалося, подружжю не вдалося побудувати щасливу та міцну сім`ю. Між сторонами втрачено почуття любові та взаєморозуміння, фактично шлюбні відносини припинені. Спроби відновити спільне життя призводили виключно до конфліктів і суперечок, що негативно впливало на морально-психологічний клімат у сім`ї. З огляду на викладене, позивач вважає подальше збереження шлюбу неможливим та недоцільним, оскільки не має наміру продовжувати сімейні відносини з відповідачем.. Відтак звертається з даним позовом до суду, позовні вимоги якого просить задоволити, додатково просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 22.01.2026, для розгляду цієї справи визначено суддю Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області Костюк У.І.. Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України судом 26.01.2026 отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки. Ухвалою судді провадження по справі відкрито, визначено, що розгляд справи буде відбуватись в порядку спрощеного позовного провадження, визначено дату судового засідання. 04.02.2026 представник відповідача [PERSON] - адвокат Колодій Ю.Ю. поданий відзив на позовну заяву. В поданому відзиві сторона відповідача, спростовує аргументи наведені позивачкою щодо підстав розірвання шлюбу та вказує на те, що відповідачем був раніше поданий позов до [PERSON] про розірвання шлюбу, однак залишив його без розгляду з метою та бажанням зберегти сім`ю. Про це він просив свою дружину, просив одуматися та не руйнувати шлюб, в якому сторони перебували 23 роки. Не дивлячись на готовність відповідача зберегти шлюб, позивачка звернулася із даною заявою до суду з вимогою розірвати шлюб між сторонами та продовжила свої стосунки з іншим чоловіком. Крім цього нові стосунки матері дуже болісно сприймаються донькою сторін та сином, який в силу підліткового віку дуже емоційно ставиться до складної сімейної ситуації. Відповідач вважає, що дійсними підставами розірвання шлюбу є стосунки з іншим чоловіком, які виникли в позивачки під час перебування в шлюбі. Враховуючи наведене, а також те, що стосунки між сторонами ще більше загострилися, відповідач вважає, що збереження сім`ї є неможливим, а перебування сторін у формальному шлюбі порушує законні права та інтереси відповідача та малолітнього сина сторін, який страждає від стресів спричинених складною сімейною ситуацією, конфліктами які часто провокує позивачка. Щодо стягнення з відповідача в користь позивачки витрат на професійну правову допомогу, представник відповідача вказує, на те, що відповідач заперечує щодо стягнення з нього коштів, понесених позивачем на професійну правову допомогу, у розмірі 5000 гривень, оскільки категорія справ про розірвання шлюбу є простою та не потребує спеціальних юридичних знань адвоката, крім цього розмір таких витрат є явно завищеним та неспівмірним із складністю справи та затраченим часом на надання адвокатом послуг. Просила врахувати даний відзив при постановленні судового рішення за яким шлюб між сторонами розірвати з врахуванням мотивів наведених в даному відзиві, а судові витрати, що підлягають стягненню з відповідача, зменшити. 09.02.2026 представником позивачки [PERSON] - адвокатом Савчук Н.В. подано відповідь на відзив, в якому сторона позивача повідомили, що з поданим відзивом категорично не погоджуються. Припинення шлюбних відносин між сторонами зумовлені виключно поведінкою відповідача, що унеможливила подальше спільне проживання, зокрема систематичними приниженнями честі та гідності позивачки, фізичним і психологічним насильством, погрозами застосуванням зброї та пошкодженням її особистого майна. Під час конфліктів відповідач завдавав позивачці фізичних ушкоджень, систематично чинив психологічний тиск, висловлював погрози, у тому числі щодо застосування зброї, що створювало реальну загрозу життю та здоров`ю позивачки та третіх осіб. Більшість конфліктів відбувалися у присутності малолітнього сина сторін, який був свідком словесного приниження матері та психологічного тиску, що негативно впливало на його емоційний стан і розвиток. Посилання відповідача на інтереси дітей є необґрунтованими, оскільки перебування дітей у ситуації постійних конфліктів, принижень та психологічного насильства не відповідає їхнім найкращим інтересам. Посилання відповідача на інтереси дітей є необґрунтованими, оскільки перебування дітей у ситуації постійних конфліктів, принижень та психологічного насильства не відповідає їхнім найкращим інтересам. Збереження формального шлюбу за відсутності сімейних відносин, взаємної поваги та безпеки не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей або подружжя. Відтак, просила не приймати до уваги необґрунтовані та недоведені твердження відповідача наведенні у відзиві, шлюб між сторонами розірвати, вирішити питання щодо розподілу судових витрат. У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що проти розірвання шлюбу не заперечує, однак не згідний з підставами розірвання, просив врахувати поданий його представником відзив. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, однак її представник у відзиві просила розгляд справи здійснювати без участі сторони позивача. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.02.2003 Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 2. Від даного шлюбу сторони мають спільного дітей, а саме доньку - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою та сина - [PERSON] , [INFO] .. Позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Посилання відповідача у відзиві на інші обставини, які, на його думку, стали підставою для розірвання шлюбу, судом враховані та оцінені у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи. Водночас зазначені доводи не впливають на висновок суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до вимог статті 112 Сімейного кодексу України під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних відносин, а також бере до уваги інші обставини життя подружжя. При цьому суд постановляє рішення про розірвання шлюбу у разі встановлення того, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Дослідивши пояснення сторін, письмові матеріали справи та інші надані докази, суд дійшов висновку, що між сторонами фактично припинені сімейні відносини, вони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин та не мають наміру на відновлення сім`ї. Такі обставини свідчать про стійкий розлад сімейних відносин та фактичний розпад сім`ї. За таких обставин наведені відповідачем у відзиві пояснення щодо інших причин припинення шлюбу самі по собі не спростовують встановленого судом факту фактичного припинення сімейних відносин між сторонами та не свідчать про можливість збереження сім`ї. Вирішальним для суду є встановлення реального стану подружніх відносин та наявності стійкого розладу сім`ї, а не формальне визначення стороною конкретної причини розірвання шлюбу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а в ході судового розгляду, суд встановив , що сторони наміру зберігати шлюб не мають. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору та витрат на професійну правову допомогу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А тому, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1064,96 грн. необхідно вирішити з врахуванням положень ст. 142 ЦПК України, яка передбачає повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд керується ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п. 3 ч. 2ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу до позовної заяви додано договір з АО «Мицик, Кравчук і Партнери» №09/01 про надання правової допомоги від 09.01.2026 року. Відповідно до п.3.1. Договору правова допомога, передбачена предметом цього Договору оплачується згідно акту виконаних робіт. Відповідно до акту виконаних робіт від 02.02.2026 року розмір витрат на правову допомогу складає 5 000 грн.. 05.02.2026 року позивачем було сплачено витрати на професійну правничу допомогу, про що свідчить банківська квитанція від 05.02.2026. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони/відповідача щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; - суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 5 000,00 грн. є не обґрунтованим та завищеним. Так справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: approved