Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

31.08.2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому позивачка, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 38/100 частин квартири [ADDRESS] , а за відповідачем визнати право власності на 62/100 частин квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка надійшла до суду 20.10.2023 року, мотивовано тим, що 11.11.2007 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб, який розірваний 16.02.2010 року. За час перебування сторін у шлюбі в спільну сумісну власність було набуто квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформлене за [PERSON] . 04.05.2023 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням оформити заяву про згоду на продаж квартири, однак [PERSON] відмовила у наданні такої згоди та повідомила [PERSON] у телефонному режимі, що не надає своєї згоди на продаж квартири. 06.05.2023 року позивачка з відкритих джерел в мережі Інтернет дізналась, що відповідач виставив квартиру на продаж за ціною 43500,00 дол. США. розмістивши відповідне оголошення, чим порушив право власності позивачки на спільне майно. Договір купівлі-продажу квартири підтверджує час придбання спільно нажитого майна та містить умову про те, що покупець на момент придбання перебуває у шлюбі і придбаває квартиру за згодою дружини. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Позивачка зазначає, що її колишнім чоловіком не доведено набуття ним у дар від його матері 44100, дол. США, а також сплату кредиту виключно за власні кошти. Мати відповідача не мала жодного відношення до придбання спірної квартири, коштів на її придбання не передавала. В травні 2003 року позивачка влаштувалась на роботу в ЗАТ «Телеодин» (Телеканал М1), де працював також відповідач і був її керівником. Сторони почали зустрічатись та винаймали квартиру для спільного проживання, накопичували кошти у доларах США. З 01.10.2005 року позивачка стала працювати в ТОВ «Джамп Україна» де отримувала заробітну плату значно вищу за відповідача. Відсутні докази, що кошти сплачені відповідачем були коштами по оплаті кредиту за придбання квартири. 44100,00 дол. США оплати за квартиру були спільними коштами сторін, а 49400,00 дол. США було внесено за рахунок кредитних коштів. Під час шлюбу спільними коштами було виплачено кредит в сумі 27233 дол. США. У разі поділу між подружжям квартири, кредит за яку сплачено частково, поділу підлягає лише та частина квартири, кредит за яку вже сплачено. Саме ця частина квартири і буде спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. 71344 дол. США (44100 дол. США + 27233 дол. США) виплачено зі спільного бюджету сторін, відповідно спільною сумісною власністю є 76% квартири, і саме ця частка квартири підлягає поділу. Решта частини квартири була оплачена відповідачем і повинна належати йому на праві особистої приватної власності на підставі того, що він її оплатив самостійно. Висновок про компенсацію колишньому чоловіку частини кредиту є безпідставним. Половина від 76% квартири становить часту позивачки, що дорівнює 38/100 частин спірної квартири. Ухвалою суду від 05.09.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 25.09.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти виділення позивачці частини спірної квартири та зазначав, що сторони зареєстрували шлюб 11.11.2007 року та розірвали його 16.02.2010 року. Спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 23.11.2007 року за ціною 472175,00 грн., що було еквівалентно 93500,00 дол. США. Частина коштів в сумі 44100,00 дол. США були особистими коштами відповідача, які він отримав в дар від своєї матері. Залишок коштів в сумі 49400,00 дол. США був внесений за рахунок кредитних коштів. Так, 23.11.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк Універсальний» був укладений кредитний договір за умовами якого, кредит був наданий на купівлю спірної квартири в сумі 50000,00 дол. США та отримано на руки кредит в сумі 49400,00 дол. США. 23.11.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк Універсальний» був укладений договір іпотеки спірної квартири. За час перебування у шлюбі з 11.11.2007 по 16.02.2010 року відповідачем був сплачений кредит в сумі 27233 дол. США. З 16.02.2010 до повного погашення кредиту 19.10.2012 року відповідачем самостійно за власні кошти було сплачено 43369,00 дол. США. Загальна сума виплачених коштів за кредитним договором до повного погашення становить 70602,00 дол. США. Таким чином, особисті кошти відповідача отримані в дар від матері та витрачені на купівлю квартири становлять 47,16% від загальної вартості майна, а інша частина вартості квартири в сумі 49400,00 дол. США (52,83%) сплачена за рахунок кредитних коштів. За таких обставин, спільною сумісною власністю подружжя можна вважати 52,83% спірної квартири. Разом з цим, поділу підлягає лише та частини квартири, кредит за яку вже сплачений. Саме ця частина квартири буде спільної сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. Решта кредиту підлягає подальшій виплаті. Оскільки під час шлюбу було сплачено тільки частину боргу за кредитним договором у сумі 27233 дол. США, а відповідач сплатив залишок боргу за кредитом в сумі 43369,00 дол. США вже після припинення шлюбних відносин, тобто за рахунок особистих коштів, то в даній справі слід відступити від рівності часток при поділі майна із пропорційним врахуванням розміру сплачених сторонами коштів, як спільно, так і за рахунок особистих коштів відповідача. Спільною сумісною власністю подружжя є 52,83% спірної квартири, яка придбана за кредитні кошти. Вартість спільної сумісної власності подружжя у розмірі 52,83% квартири становить 70602 дол. США. Поділу в рівних частках підлягає 52,83% квартири, що становить по 26,415% для обох сторін спору. Разом з цим, наявні підстави для відступу від рівності часток, враховуючи, що під час шлюбу сплачено 27233 дол. США, а після розірвання шлюбу відповідач власними коштами сплатив кредит у сумі 43369,00 дол. США. У разі дотримання рівності часток при поділі 52,83% спільної сумісної вартості квартири, відповідачу має бути компенсовано позивачем половину сплачених після розірвання шлюбу коштів кредиту в сумі 21684 дол. США. 25.09.2023 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення у порядку регресу частки боргового зобов`язання за кредитним договором, у якому позивач за зустрічним позовом просить стягнути з [PERSON] на свою користь 21684,50 дол. США (еквівалент 821842,55 грн.) в порядку зворотної вимоги до солідарного боржника, як частки боргового зобов`язання за кредитним договором від 23.11.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ «Банк Універсальний». Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовано тим, що 11.11.2007 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. 23.11.2007 року позивач за зустрічним позовом уклав з ВАТ «Банк Універсальний» кредитний договір на покупку квартири [ADDRESS] . Сума кредиту становила 50000,00 дол. США, а на руки [PERSON] отримав від банку 49400,00 дол. США. 23.11.2007 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною 472175,00 грн., що було еквівалентно 93500,00 дол. США. Частина коштів за які було придбано квартиру, в сумі 44100 дол. США є особистими коштами позивача за зустрічним позовом, що були отримані ним в дар від своєї матері, яка в свою чергу отримала зазначені кошти від продажу належного їй спадкового майна. Другу частину коштів в сумі 49400 дол. США було сплачено за рахунок отриманого кредиту. 16.02.2010 року сторони у справі розірвали шлюб і за час перебування у шлюбі, за кредитним договором було сплачено 27233 дол. США. Після розірвання шлюбу і до повного погашення кредиту 19.10.2012 року позивач за зустрічним позовом за власні кошти виплатив по договору кредиту 43369 дол. США. Боргові зобов`язання мають враховуватись при поділі майна подружжя, і той з подружжя, який після розірвання шлюбу продовжував сплачувати борг одноосібно за власні кошти, має право на стягнення грошової компенсації з іншого з подружжя. Таким чином, позивач за зустрічним позовом має право на стягнення з колишньої дружини грошової компенсації частки за виплачений ним з особистих коштів кредит в сумі частини 43369 дол. США. Ухвалою суду від 18.12.2023 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом. 04.01.2024 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому сторона відповідача за зустрічним позовом зазначає, що заперечує проти задоволення зустрічного позову та посилається на те, що вартість квартири в сумі 93500,00 дол. США була частково оплачена за спільні сумісні кошти (44100,00 дол. США), а іншу частину в сумі 49400,00 дол. США сплачено за рахунок кредитних коштів. Під час шлюбу кредит виплачено на суму 27233 дол. США. Частка квартири вартість якої оплачена спільними коштами та коштами кредиту, який був виплачений за час шлюбу, буде спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Суму кредиту сплачену позивачем за зустрічним позовом після розірвання шлюбу, виплачено за рахунок його особистих коштів, а тому частина квартири вартість якої сплачено згідно кредиту після розірвання шлюбу, є власністю [PERSON] . Саме тому [PERSON] просить визнати за нею право власності на 38/100 частин квартири. Спільними коштами сторін, що були сплачені за квартиру є 71344 дол. США (44100 дол. США + 27233 дол. США), що становить 76%. Решта частини квартири - 24% є власністю [PERSON] , оскільки по цій частині він особисто сплачував кредит за власні кошти. Станом на час розгляду справи у сторін відсутні спільні борги та зобов`язання, а [PERSON] не є солідарним боржником з [PERSON] , поскільки не претендує на ту частину квартири, кредит по якій був виплачений колишнім чоловіком після розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 19.02.2024 року задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом про витребування доказів. 29.03.2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] на заяву сторони [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог за первісним позовом, у якому представник [PERSON] зазначає, що останній не порушував прав своєї колишньої дружини, не здійснював публікації оголошення про продаж квартири і не мав наміру продавати спірну квартиру. Ідентичність та оригінальність листування сторін справи у месенджері, викопіювання з яких були додані [PERSON] до свого первісного позову, встановити не можливо. [PERSON] ніколи квартирою не цікавилась, не несла витрат на її утримання, не сплачувала комунальні платежі. Обов`язок доведення часу, з якого [PERSON] стало відомо про порушення її права, покладається саме на неї. Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється з дати коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно - спірну квартиру, у матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність порушення права [PERSON] . Відсутність порушеного права та законних інтересів є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові [PERSON] . Оскільки [PERSON] позбавлений можливості відновити документи для підтвердження факту отримання ним від своєї матері в дар коштів на купівлі спірної квартири, то розмір частки [PERSON] у спірній квартирі становить 31/100. Спірна квартира придбана за ціною 93500 дол. США. 44100 дол. США внесено готівкою. 27233 дол. США виплачено кредитних коштів за час перебування сторін у шлюбі. 43369 дол. США сплачено [PERSON] після розірвання шлюбу на погашення кредиту. Вартість квартири з урахуванням виплачених відсотків по кредиту становить 114702 дол. США. Під час шлюбу виплачено всього 71333 дол. США, що становить 62,2% від загальної вартості квартири в сумі 114702 дол. США. Ураховуючи викладене сторона [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі. Ухвалою суду від 16.10.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 03.01.2025 року задоволене клопотання представника [PERSON] про участь [PERSON] та її представника у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 26.03.2025 року задоволене клопотання представника [PERSON] про участь [PERSON] та її представника у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 18.06.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивачки за первісним позовом, а відповідач за первісним позовом її колишній зять. З 2003 року донька свідка працювала на телеканалі М1, а [PERSON] був її керівником. Сторони спору стали зустрічатись, приїздили у гості до свідка, разом подорожували, орендували квартиру, у якій разом проживали. Сторони разом відкладали кошти для купівлі власної квартири. 11.11.2007 року сторони уклали шлюб і в цьому ж році придбали спірну квартиру. Свідок разом зі своїм чоловіком надали подружжю 3000 дол. на ремонт квартири, у всьому допомагали сторонам. Також свідок стверджує, що надала сторонами спору 10 тис. дол. США для погашення кредиту. Квартира була куплена частково за спільні кошти подружжя, а частково за кошти отримані в кредит. Як родина сторони проживали разом з 2005 року, вони гарно заробляли та спільно витрачали зароблені кошти. Позивачка за первісним позовом, відповідачка за зустрічним позовом в судовому засіданні зазначила, що спірна квартира була набута у шлюбі, а тому вона має право на частину цієї квартири пропорційної до частини сплачених у шлюбі коштів. [PERSON] зазначає, що кошти по іпотечному кредиту сплачувались спільно і вона навіть більше платила, оскільки більше заробляла. Іншого житла [PERSON] у своїй власності не має. Представник позивача за первісними позовом, відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні вказує, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2007 року по 16.02.2010 року. У цей період за спільні кошти було придбано спірну квартиру. Колишній чоловік захотів продати квартиру і звернувся до [PERSON] за отриманням від неї згоди, однак остання була проти такого продажу, а тому звернулась до суду. З урахуванням зустрічного позову, позивачка за первісним позовом змінила свої позовні вимоги, було здійснено перерахунок частки квартири згідно проведених оплат. Представник вважає, що не доведено сплати коштів по кредиту [PERSON] саме за купівлю квартири. Представник просить задовольнити первісний позовом, з урахуванням зменшеного розміру позовних вимог, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] не порушував прав своєї колишньої дружини на спірне майно, не здійснював публікацій оголошень про продаж квартири. [PERSON] не заперечує, що квартиру придбано у шлюбі і під час шлюбу виплачено частину кредитних коштів, тому поділ квартири має відбуватись пропорційно до частини спільних коштів та коштів сплачених [PERSON] одноосібно після розірвання шлюбу. Представник зазначає, що від зустрічного позову не відмовляється, однак не наполягає на його задоволенні і не заперечує якщо у його задоволенні буде відмовлено, з урахуванням зменшених позовних вимог за первісним позовом та здійснення належного врахування всіх оплат вартості квартири, у тому числі тих, які були здійснені одноосібно [PERSON] на погашення кредиту після розірвання шлюбу. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України). Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як убачається з матеріалів справи, сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2007 року по 16.02.2010 року (Т. 1, а.с. 9-11). 23.11.2007 року між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 44-45). За умовами вказаного договору: - п. 3 Купівлю-продаж зазначеної квартири ми, сторони за договором, здійснюємо за 472175,00 грн., що еквівалентно 93500 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (1 дол. США = 5,05 грн.); - п. 20. Купівлю квартири, що є предметом договору, покупець здійснює за згодою дружини, гр. [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] . Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 23.11.2007 року, остання цією заявою надала згоду своєму чоловікові [PERSON] , на купівлю (на умовах та за ціною на його власний розсуд) квартири [ADDRESS] , за кошти, що є спільною сумісною власністю. Також [PERSON] не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком, [PERSON] , квартири [ADDRESS] , що належить їм на праві спільної сумісної власності, набутої під час перебування в зареєстрованому шлюбі, визначаючи при цьому умови та ціну договору на його власний розсуд (Т. 2, а.с. 41). Убачається, що 23.11.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» був укладений кредитний договір на придбання майна №001-2914/840-0519 за умовами якого: - п. 1.1. Кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 50000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,45% річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватись згідно умов цього договору; - п. 12. Строк кредитування за цим договором становить період з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10.11.2037 року включно (що є датою остаточного погашення всієї суми кредиту). Строки та терміни надання та погашення кредиту визначаються умовами цього договору; - п. 1.3. Цільове призначення кредиту: на придбання майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - п. 1.4. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання; - п. 1.5. Погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником у валюті кредиту; - п. 9.8. Позичальник в день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 600,00 доларів США. Укладенням цього договору позичальник доручає кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої оплати з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахування на відповідний рахунок кредитора (Т. 2, а.с. 35-40). Згідно заяви на видачу готівки, 23.11.2007 року [PERSON] отримав готівкою кредитні кошти в сумі 49400,00 дол. США (еквівалент 249470,00 грн.) (Т. 1, а.с. 115). За наявними в матеріалах справи банківськими квитанціями, отриманий 23.11.2007 року [PERSON] кредит погашався у доларах США та частково в гривнях під час перебування сторін у шлюбі наступними чином: 23.11.2007 - 1185,00 грн. (еквівалент 234,65 дол. США); 07.12.2007 - 433,00 дол. США; 08.01.2008 - 657,00 дол. США; 06.02.2008 - 655,00 дол. США; 07.03.2008 - 654,00 дол. США; 09.04.2008 - 652,00 дол. США; 08.05.2008 - 651,00 дол. США; 09.06.2008 - 649,00 дол. США; 12.06.2008 - 1500,00 дол. США; 10.07.2008 - 466,00 дол. США; 07.08.2008 - 494,00 дол. США; 03.09.2008 - 533,00 дол. США; 09.10.2008 - 533,00 дол. США; 07.11.2008 - 533,00 дол. США; 18.11.2008 - 9200,00 дол. США; 09.12.2008 - 600,00 дол. США; 09.01.2009 - 429,00 дол. США; 10.02.2009 - 429,00 дол. США; 10.03.2009 - 3414,00 грн. (еквівалент 443,38 дол. США); 10.04.2009 - 17750,00 грн. (2305,19 дол. США); 06.05.2009 - 500,00 дол. США; 10.06.2009 - 1000,31 дол. США; 06.07.2009 - 824,00 дол. США; 06.08.2009 - 7690,00 грн. (еквівалент 1001,30 дол. США); 07.09.2009 - 2815,00 грн. (еквівалент 352,32 дол. США); 06.10.2009 - 3089,00 грн. (еквівалент 385,64 дол. США); 04.11.2009 - 3148,00 грн. (еквівалент 393,00 дол. США); 04.12.2009 - 385,00 дол. США; 11.01.2010 - 385,87 дол. США; 11.01.2010 - 385,87 дол. США; 08.02.2010 - 3126,00 грн. (еквівалент 390,75 дол. США). (Т. 1, а.с. 85-114). Загальна сума коштів, що були внесені на погашення отриманого кредиту під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі дорівнює 28055,28 дол. США. До вказаної суми слід додати 600,00 дол., які були утримані із розміру кредиту в сумі 50000,00 дол. США, як комісія банку, оскільки така сума теж відноситься до боргових зобов`язань. Тож, загальна сума повернутого кредиту, що був отриманий [PERSON] для купівлі спірної квартири за час перебування сторін у шлюбі становить 28655,28 дол. США. Після розірвання шлюбу, а відтак за власні особисті кошти, [PERSON] здійснив наступні оплати на повернення кредиту, яким було частково оплачено вартість спірної квартири: 10.03.2010 - 386,01 дол. США; 08.04.2010 - 386,01 дол. США; 11.05.2010 - 386,01 дол. США; 10.06.2010 - 386,01 дол. США; 08.07.2010 - 386,01 дол. США; 10.08.2010 - 385,99 дол. США; 09.09.2010 - 386,01 дол. США; 11.10.2010 - 386,01 дол. США; 10.11.2010 - 386,01 дол. США; 10.12.2010 - 386,01 дол. США; 10.01.2011 - 386,01 дол. США; 10.02.2011 - 386,01 дол. США; 10.03.2011 - 386,01 дол. США; 24.03.2011 - 7300,00 дол. США; 08.04.2011 - 163,31 дол. США; 10.05.2011 - 306,20 дол. США; 10.06.2011 - 306,20 дол. США; 08.07.2011 - 306,20 дол. США; 05.08.2011 - 7306,20 дол. США; 09.09.2011 - 227,75 дол. США; 10.10.2011 - 227,75 дол. США; 10.11.2011 - 227,75 дол. США; 12.12.2011 - 227,75 дол. США; 19.12.2011 - 6227,75 дол. США; 06.02.2012 - 35,35 дол. США; 07.03.2012 - 161,43 дол. США; 10.04.2012 - 161,43 дол. США; 10.05.2012 - 161,43 дол. США; 08.06.2012 - 5200,00 дол. США; 03.07.2012 - 132,39 дол. США; 10.08.2012 - 135,54 дол. США; 31.08.2012 - 135,20 дол. США; 10.10.2012 - 135,00 дол. США; 15.10.2012 - 9274,49 дол. США (Т. 1, а.с. 50-84). За проведеними судом розрахунками, загальна сума коштів, що були сплачені [PERSON] на погашення отриманого кредиту після розірвання шлюбу становить 43377,23 дол. США. Суд зазначає, що здійснюючи розрахунок суд здійснив зарахування суми в розмірі 7300,00 доларів США сплаченої 24.03.2011 року як один платіж, оскільки подані документи не свідчать, що 24.03.2011 року [PERSON] сплатив два платежі по 7300,00 дол. США (Т. 1, а.с. 70-71). Згідно довідки ПАТ «Універсал Банк» від 19.10.2012 року №010/701, довідка надана [PERSON] в тому, що станом на 19.10.2012 року кредит наданий в ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» згідно кредитного договору №001-2914/840-0519 від 23.11.2007року повністю погашений (Т. 1, а.с. 49). Суд не приймає до уваги заперечення сторони [PERSON] проте, що кошти внесені після розірвання шлюбу можуть бути такими, що не стосуються сплати кредиту, який був отриманий для купівлі спірної квартири, оскільки жодних доказів на підтвердження таких заперечень матеріали справи не містять, натомість договір кредиту був укладений з АТ «Універсал Банк» і саме на користь вказаного товариства [PERSON] сплачував кошти, при цьому як свідчить довідка ТА «Універсал Банк» від 04.12.2023 року, між [PERSON] та АТ «Універсал Банк» укладався один кредитний договір №001-2914/840-0519 від 23.11.2007 року (Т. 2, а.с. 4), а надані приватним нотаріусом Скляр О.С. на ухвалу суду від 19.02.2024 року матеріали не свідчать, що до договору кредиту в подальшому вносились будь-які зміни та/або доповнення, що могли би свідчити про зміну цільового призначення кредиту, подальшу видачу будь-яких інших кредитних коштів, що не пов`язані з купівлею спірного майна. Відтак, суд виходить із того, що під час перебування у шлюбі сторонами спору було придбано у спільну сумісну власність спірну квартиру, вартість якої сплачено частково спільно набутими подружжям коштами в сумі 44100,00 дол. США, а інша частина вартості нерухомого майна була покрита за рахунок отриманого [PERSON] в інтересах сім`ї кредиту. При цьому, за час перебування сторін у шлюбі на погашення кредиту сплачено 28655,28 дол. США, що є спільними сумісними коштами колишнього подружжя, а після розірвання шлюбі [PERSON] за власні кошти сплатив кредит до його повного погашення у сумі 43377,23 дол. США, хоча обов`язки за договором кредиту, який був укладених в інтересах сім`ї, сторони мали нести спільно. Не дивлячись на посилання [PERSON] про те, що кошти в сумі 44100,00 дол. США, які були сплачені як частина вартості квартири, є його особистою приватною власністю, оскільки були отримані ним в дар від власної матері, презумпції спільної власності подружжя стосовно зазначеної суми коштів не спростовано, поскільки не надано суду будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження таких доводів. Частиною 7 ст. 57 СК України визначено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 СК України). За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з цим, наведені положення закону не виключають можливості поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визначення ідеальних часток у спільному майні і таким чином припинення сумісної власності на майно, без виділу відповідних часток в натурі. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ст. 369 ЦК України). За положеннями ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Під час розгляду справи позиції сторін спору зазнали змін і фактично убачається, що колишнє подружжя погоджується із тим, що поділ спірної квартири має бути здійснений з урахуванням проведених оплат її вартості під час укладання договору купівлі-продажу та оплат на погашення кредитної заборгованості здійснених під час шлюбу й після розірвання шлюбу одноосібно [PERSON] . Ураховуючи наведене, суд здійснює визначення часток сторін при поділі спірної квартири наступним чином. Згідно договору купівлі-продажу спірної квартири, її вартість дорівнювала еквіваленту 93500 дол. США. Частину коштів в сумі 44100 дол. США було сплачено за рахунок спільних коштів подружжя, а інша частина в сумі 49400 дол. США була внесена за рахунок отриманих [PERSON] кредитних коштів. Повна сума погашення кредиту склала 72032,51 дол. США. При цьому, під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі на погашення кредитної заборгованості було внесено 28655,28 дол. США, а після розірвання шлюбу [PERSON] сплатив 43377,23 дол. США. Фактично, з урахування кредитних зобов`язань, вартість квартири склала 116132,51 дол. США (44100 дол. США + 72032,51 дол. США.) Із вказаної суми спільними коштами подружжя є 72755,28 дол. США (44100 дол. США + 28655,28 дол.), що дорівнює 62,6% вартості квартири (72755,28 дол. США х 100 : 116132,51 дол. США). Сплачені [PERSON] кошти в сумі 43377,23 дол. США. після розірвання шлюбу на погашення кредиту, дорівнюють 37,4% (43377,23 дол. США х 100 : 116132,51 дол. США). Із зазначених спільних коштів в сумі 72755,28 дол. США, що дорівнює 62,6% вартості квартири, [PERSON] має право на визнання за нею права власності на 31,3% квартири, що становить 313/1000 частин квартири. Інша частина квартири має в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя перейти в особисту власність [PERSON] , що дорівнює 68,7% вартості майна та становить 687/1000 частин квартири (37,4% + 31,3%). Оскільки суд здійснив поділ квартири враховуючи усі сплати, що були проведені колишнім подружжям за спільні кошти та за кошти кредиту, ураховуючи платежі, які були здійснені під час шлюбу та після його розірвання одноосібно [PERSON] , відсутні підстави для задоволення зустрічного позову і покладення на [PERSON] половини виконаного [PERSON] зобов`язання зі сплати кредиту, адже самостійне виконання кредитного зобов`язання [PERSON] враховано судом і знайшло своє відображення у визначеній йому частки квартири. Приймаючи таке рішення, суд також врахував позицію представника [PERSON] про те, що їх сторона не наполягає на задоволенні зустрічного позову, якщо поділ квартири відбудеться з урахуванням всіх оплат вартості квартири, які були проведені за спільні кошти та за особисті кошти [PERSON] . Стосовно посилань сторони [PERSON] на те, що останній не порушував прав колишньої дружини на спільне майно, суд зазначає, що Сімейний кодекс України прямо передбачає поділ майна в судовому порядку, якщо сторони не дійшли згоди про розподіл спільного сумісного майна в добровільному порядку. У цій справі убачається, що сторони добровільної домовленості з поділу спірної квартири не досягли, наявний спір щодо часток кожного із подружжя у спільному майні та їх розрахунку, тому відповідні посилання сторони [PERSON] є безпідставними. Здійснюючи розподіл судових витрат [PERSON] щодо сплати останньою судового збору за подання до суду первісного позову, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.08.2023 року, загальна оціночна вартість спірної квартири становить 1708670,92 грн. [PERSON] першочергово претендуючи на визнання за нею права власності на частину спірної квартири мала сплатити судовий збір у сумі 8543,35 грн. (1708670,92 грн. : 2 х 1%). Разом з цим судовий збір сплачений в сумі 13420,00 грн., отже сума в розмірі 4876,65 грн. є надміру сплаченим судовим збором. У подальшому [PERSON] зменшила розмір своїх позовних вимог з частини квартири до 38/100 частин квартири. Судовий збір за такими остаточними позовними вимогами становить 6492,95 грн. (1708670,92 грн. х 38/100 х 1%). Оскільки суд задовольняє вимоги [PERSON] частково, шляхом визнання за нею права власності на 313/1000 частин квартири, що становить до задоволення 82% від заявлених позовних вимог, пропорційно до частини задоволених позовних вимог стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає розмір сплаченого судового збору в сумі 5324,22 грн. (6492,95 грн. х 82%). Положеннями ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено: 1. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 2. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Отже, інша частина судового збору, яка була сплачена у більшому розмірі ніж це передбачено законом, а також частина судового збору, яка сформувалась у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог може бути повернута [PERSON] за її клопотанням. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2). ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00). На підставі викладеного,

Outcome: partial