Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою звернулася представник позивача адвокат АО «ГРЕЙСЕРС» Куса Л. та просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованості за договором позики від 16 грудня 2023 року у розмірі 84 000,00 доларів США та 3 % річних за період з 01 січня 2024 року по 10 грудня 2024 року у розмірі 2381,92 доларів США. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що 16 грудня 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 84000,00 доларів США, з терміном повернення до 31 грудня 2023 року, що підтверджується написаною власноручно розпискою. У судового засіданні представник позивача адвокат Кулакова С.С. просила позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, за реєстрованим місцем проживання, за допомого смс-повідомлення. Як вбачається з листа [INFO] від 03 лютого 2025 року №3/221, [PERSON] , [INFO] , був призваний [INFO] 21 вересня 2024 року на військову службу по мобілізації до військової частини [NUMBER] . Крім того, 05 лютого 2026 року до Миронівського районного суду Київської області надійшов лист від командира військової частини [NUMBER] від 27 січня 2026 року №1/795, про те, що станом на 24 січня 2026 року молодший лейтенант [PERSON] є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] . Також Миронівським районним судом Київської області направлено лист Генеральному штабу Збройних Сил України з проханням надати інформацію чи перебуває відповідач [PERSON] на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та чи дана військова частина переведена на воєнний стан або залучена до виконання завдань у зоні бойових дій. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 05 лютого 2025 року було зупинено провадження у справі до звільнення з військової служби відповідача [PERSON] . Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року, апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] - [PERSON] задоволено, ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 05 лютого 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановою ВП ВС від 12 листопада 2025 року у справі за №754/947/22 (провадження за №14-74цс 25) сформував висновок про те, що упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації, належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази військовий квиток, накази командира військової частини тощо, які містять інформацію про те, що військовослужбовець перебуває на військовій службі. Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі. Відповідачем не надано до суду будь-яких документів, які б могли бути підставою зупинення провадження відповідно до постанови ВП ВС від 12 листопада 2025 року. У відповідності до ч. 10 ст. 130 ЦПК України неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином, суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є примусове виконання обов`язку в натурі. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом примусового виконання обов`язок у в натурі. Судом встановлено, що 16 грудня 2023 року [PERSON] надав [PERSON] позику, а саме гроші в розмірі 84 000,00 доларів США, з терміном повернення до 31 грудня 2023 року. В результаті було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем власноручно була написана розписка від 16 грудня 2023 року в якій вказано, що відповідач позичив у позивача кошти у розмірі 84 000,00 доларів США і які він зобов`язується повернути позивачу до 31 грудня 2023 року (а.с. 14, 74). Ст.204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до абзацу 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позов ґрунтується на розписці відповідача про отримання ним 16 грудня 2023 року від позивача позики в розмірі 84 000 (вісімдесят чотири тисячі) доларів США, які він зобов`язався повернути до 31 грудня 2023 року. Відповідач протягом розгляду справи, незважаючи на вимоги ст. ст. 12, 81, 178 ЦПК України, п. п. 6-10 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 26-27) не заперечив факту укладення з позивачем 16 грудня 2023 року договору позики, не надав доказів того, що розписка написана не ним, а також не надав рішення суду про визнання цього договору позики недійсними. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 16 грудня 2023 року укладено договір позики в розмірі 84 000,00 (вісімдесят чотири тисячі гривень) доларів США, які він повинен був повернути до 31 грудня 2023 року. Цей договір є дійсним, ніким не оскарженим, тому відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, а отже відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України має виконуватися відповідно до його умов. Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 95 ЦПК України). В матеріалах справи наявна розписка (копія) відповідача про отримання ним грошових коштів від позивача (а.с. 74). Ця розписка, зважаючи на норми ст. ст. 1047, 1046 Цивільного кодексу України є належним доказом того, що відповідач 16 грудня 2023 року отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 84 0000,00 доларів США. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, зробленими у постановах від 25 вересня 2013 року № 6-24цс12, від 18 вересня 2013 року № 6-63цс-13та від 01 листопада 2015 року №6-1967цс15. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором позики. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість не виконання ним грошового зобов`язання. Велика Палата Верховний Суд в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц вказала, що уразі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тобто, відповідач отримав у позику грошові кошти в іноземній валюті, тому й повинен повернути позивачу таку ж суму в іноземній валюті. Як зазначив Верховний суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1049 ЦК). При цьому, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству. Аналогічні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Велика Палата Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц висловила свою правову позицію, яка полягає в тому, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу у іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Статтею 625 ЦК України, врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статі поширюються на всі види грошових зобов`язань, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Розрахунок 3 % річних підлягають нарахуванню за даною формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Кінцевий термін повернення позики = 31.12.2024 року. Періоду прострочення з 01 січня 2024 року до 10 грудня 2024 року. Кількість днів у періоді 345. 84 000,00 доларів СШ х 3% 345 : 365 : 100 = 2381,92 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення позивачу суми позики за договором в сумі 84 000,00 доларів США, тому відповідно до ст. ст. 1, 2, 4, 5 ЦПК України та ст. 16 Цивільного кодексу України право позивача щодо повернення йому суми позики підлягає захисту судом, шляхом примусового виконання обов`язку відповідача по поверненню позики в натурі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задовольняються в повному обсязі, то сплачений ним судовий збір в розмірі 15 140,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду буде подано до суду документальне підтвердження вказаних витрат на правничу допомогу, що не заборонено Законом та підтверджено Верховним Судом у своїх постановах. Враховуючи викладене,

Outcome: approved