Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Ляхов Ігор Олексійович до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сьома Львівська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання договору недійсним, в якому представник позивача просить суд визнати недійсним договір про поділ спадщини укладений 03 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Гуділіною I.L., зареєстрований в реєстрі за № 2-74, в частині поділу спадщини між [PERSON] та [PERSON] по переходу Шпорт Таїсії Віталіївні на підставі свідоцтва про право на спадщину права власності на земельну ділянку площею 0,1999 га. в [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір відповідно до діючого процесуального законодавства. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] є спадкоємцем усього майна після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя спадкодавцю на праві приватної власності належали: земельна ділянка кадастровий номер 4623682400:01:004:0188, площею 0,1682 га; земельна ділянка кадастровий номер 4623682400:01:004:0189, площею 0,0317 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 365664212 від 13.02.2024 року та свідоцтвами про право власності від 16.01.2015 і 17.01.2015. Зазначені земельні ділянки утворилися внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,1999 га, кадастровий номер 4623682400:01:008:0201, що підтверджується заявою [PERSON] від 09.12.2014 року. Отже, з 2015 року земельна ділянка площею 0,1999 га припинила існування як самостійний об`єкт цивільних прав. Відповідно до заповіту від 31.01.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-236, усе майно спадкодавця заповідано [PERSON] . Факт прийняття спадщини підтверджується довідкою Четвертої львівської державної нотаріальної контори № 264/02-14 від 19.02.2024 року, згідно з якою спадкова справа № 394/2015 заведена після смерті [PERSON] , а єдиним спадкоємцем є [PERSON] .Таким чином, з моменту смерті [PERSON] право власності на вказані земельні ділянки перейшло до [PERSON] . Разом з тим встановлено, що 03 березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ спадщини, посвідчений державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори та зареєстрований за № 2-74, відповідно до якого до складу спадкового майна після смерті [PERSON] включено земельну ділянку площею 0,1999 га за адресою: [ADDRESS] . Проте на момент укладення зазначеного договору земельна ділянка площею 0,1999 га як окремий об`єкт цивільних прав не існувала, оскільки була поділена ще у 2015 році на дві окремі земельні ділянки, що належали на праві власності [PERSON] , а після її смерті її спадкоємцю. На підставі зазначеного договору [PERSON] заявляє вимоги щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 4623682400:01:004:0188 та 4623682400:01:004:0189, чим порушує право власності позивача. Вказує, що оспорюваний договір укладений щодо майна, яке не входило до складу спадщини, суперечить вимогам закону щодо предмета правочину та порушує право власності позивача, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. У зв`язку із вищенаведеним просить позов задоволити повністю. 30.04.2025 року через канцелярію Пустомитівського районного суду Львівської області надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , у яких вона зазначає, що представник позивача [PERSON] , адвокат Ляхов І.О., подав завідомо безпідставний позов, чим, на її думку, порушив вимоги частини 2 пункту 3 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої учасники судового процесу та їхні представники зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами та не допускати їх зловживання. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позивач та його представник не надали суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів у розумінні статей 7780 ЦПК України на підтвердження підстав для визнання недійсним договору про поділ спадщини від 03 березня 2021 року. Крім того, відповідач посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 450/162/16-ц, якою залишено в силі договір дарування земельної ділянки від 10.11.2010 року та відмовлено [PERSON] у задоволенні касаційної скарги щодо визнання цього договору недійсним. За твердженням відповідача, станом на 10.11.2010 року земельна ділянка площею 0,1999 га вибула з власності [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного на користь [PERSON] . Таким чином, на момент складення заповіту у 2015 році зазначена земельна ділянка та житловий будинок у с. Давидів не належали [PERSON] . Відповідач вважає, що представник позивача безпідставно обґрунтовує позов нормами спадкового права, тоді як спір стосується чинності правочину. На її думку, договір про поділ спадщини від 03.03.2021 року укладений відповідно до вимог глави 16 Цивільного кодексу України «Правочини». Зокрема, відповідач зазначає, що: договір відповідає статті 202 ЦК України, оскільки є двостороннім правочином, спрямованим на набуття цивільних прав та обов`язків; при його укладенні дотримано вимог статті 203 ЦК України щодо цивільної дієздатності сторін, вільності волевиявлення та спрямованості на реальні правові наслідки; форма правочину відповідає статтям 205, 207 ЦК України, оскільки договір укладений у письмовій формі та підписаний сторонами; договір нотаріально посвідчений відповідно до статті 209 ЦК України; місце укладення договору відповідає вимогам статті 211 та статті 647 ЦК України. Також відповідач зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2021 року у справі № 450/1620/16-ц [PERSON] було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання договору дарування від 10.11.2010 року недійсним. Вказане рішення залишено без змін Львівським апеляційним судом та Верховним Судом. У постанові Верховного Суду від 14.12.2022 року зазначено, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, оскільки дарувальник усвідомлювала значення своїх дій, договір підписаний особисто, а її дієздатність була перевірена нотаріусом. На підставі викладеного відповідач вважає, що вона правомірно успадкувала майно своєї матері разом із братом [PERSON] та законно уклала з ним договір про поділ спадщини. У зв`язку з цим договір не може бути визнаний недійсним з підстав, наведених у позовній заяві. У поясненнях просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору про поділ спадщини недійсним у повному обсязі. 21.05.2025 року відповідачем [PERSON] через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких зазначає, що позивачем не було подано до суду постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 450/162/16-ц, якою залишено в силі договір дарування земельної ділянки від 10.11.2010 року та відмовлено [PERSON] у задоволенні касаційної скарги щодо визнання зазначеного договору недійсним. Відповідач наголошує, що земельна ділянка площею 0,1999 га вибула з власності [PERSON] ще у 2010 році на підставі договору дарування на користь [PERSON] . У зв`язку з цим, на момент складення заповіту у 2015 році ані земельна ділянка площею 0,1999 га, ані житловий будинок у с. Давидів не належали [PERSON] .Крім того, у поясненнях зазначено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2021 року у справі № 450/1620/16-ц [PERSON] було відмовлено у задоволенні зустрічного позову до [PERSON] про визнання договору дарування від 10.11.2010 року недійсним. Вказане рішення залишено без змін Львівським апеляційним судом та Верховним Судом. У постанові Верховного Суду від 14.12.2022 року зазначено, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, оскільки дарувальник усвідомлювала значення своїх дій, розуміла наслідки укладення договору, її дієздатність була перевірена нотаріусом, а договір підписаний нею особисто. З огляду на викладене, відповідач вважає, що спадкування майна після смерті [PERSON] відбулося правомірно, а договір про поділ спадщини укладено відповідно до вимог законодавства, зокрема глави 87 Цивільного кодексу України «Здійснення права на спадкування». У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору про поділ спадщини недійсним у повному обсязі. 07.07.2025 року представником позивача [PERSON] адвокатом Ляховим І. О. через систему «Електронний суд» подано пояснення по справі, відповідно до яких вказує, що у даній справі позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору про поділ спадщини, укладеного 03 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-74, у частині переходу до [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1999 га в [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивуються тим, що відповідачі неправомірно включили до складу спадкового майна після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 0,1999 га, яка ще у 2015 році була поділена [PERSON] на дві окремі земельні ділянки. У поясненнях зазначено, що внаслідок укладення спірного договору було порушено норми матеріального права, зокрема статтю 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а його правомірність презюмується, якщо інше не встановлено судом. Після дослідження матеріалів спадкової справи № 161/2020, заведеної 27.08.2020 року після смерті [PERSON] , на думку представника позивача, підтвердилось неправомірне визнання права власності на спірну земельну ділянку та безпідставність її включення до складу спадщини. У спадковій справі наявні такі документи: заява [PERSON] про прийняття спадщини від 16.09.2020 року із зазначенням спірної земельної ділянки; договір дарування земельної ділянки від 10.11.2010 року; запит нотаріуса щодо надання витягу з технічної документації нормативної грошової оцінки земель та витягу з Державного земельного кадастру; копія державного акта на земельну ділянку, власником якої зазначено [PERSON] ; заява відповідачів про укладення договору про поділ спадщини із включенням спірного майна; договір про поділ спадщини від 03.03.2021 року. Разом з тим, як зазначено у поясненнях, у матеріалах спадкової справи відсутні документи про державну реєстрацію спірної земельної ділянки за спадкодавцем, відсутнє свідоцтво про право на спадщину щодо цього майна, а також відсутні відповіді з Державного земельного кадастру на запити нотаріуса щодо нормативної грошової оцінки та технічної документації. Представник позивача вказує, що при посвідченні договору про поділ спадщини державний нотаріус не встановив належним чином факт існування спірного майна, не перевірив наявність правових підстав для включення його до складу спадщини та не з`ясував питання реєстрації права власності на нього. Також зазначено, що нотаріусом не було досліджено інформацію з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно щодо власника спірної земельної ділянки. У поясненнях наголошується, що саме спірний договір про поділ спадщини є підставою для позовних вимог [PERSON] до [PERSON] у цивільній справі № 450/345/23 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, представник позивача посилається на постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року у справі № 450/345/23, в якій зазначено, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку ґрунтується саме на договорі про поділ спадщини від 03.03.2021 року. Апеляційний суд вказав, що оспорювання цього договору у справі № 462/1580/24 безпосередньо впливає на наявність у [PERSON] права одноособового власника та права на витребування майна. Таким чином, у поясненнях зазначено, що суд апеляційної інстанції фактично підтвердив наявність предмета спору та правових підстав для розгляду вимог [PERSON] щодо визнання договору про поділ спадщини недійсним. На думку представника позивача, спірний договір створює неправомірний правовстановлюючий документ, який використовується для посягання на майнові права позивача, що підтверджується заявленими проти нього позовними вимогами у справі № 450/345/23. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Ляхов І. О. зазначив, що позов є підставним, оскільки спірний договір про поділ спадщини від 03.03.2021 року укладений з порушенням вимог закону. Зокрема, до складу спадкового майна було неправомірно включено земельну ділянку площею 0,1999 га за адресою: [ADDRESS] , яка на момент укладення договору як окремий об`єкт права вже не існувала, оскільки була поділена ще у 2015 році. Представник позивача наголосив, що матеріали спадкової справи № 161/2020 не містять належних доказів державної реєстрації спірної земельної ділянки за спадкодавцем, відсутні правовстановлюючі документи на неї та документи, які б підтверджували правові підстави для включення цього майна до складу спадщини. Також зазначає, що державним нотаріусом при посвідченні договору не було належним чином перевірено наявність і правовий статус спірного майна, а тому право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку виникло на підставі правочину, законність якого оспорюється. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що саме спірний договір є підставою для заявлення [PERSON] вимог про витребування майна у іншій справі, що свідчить про наявність реального спору та порушення прав позивача. У зв`язку з викладеним представник позивача просив позов задовольнити та визнати договір про поділ спадщини недійсним у спірній частині. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лозинський І. П. у судовому засіданні заперечив проти позову у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити. Зазначив, що спірний договір про поділ спадщини від 03.03.2021 року укладений відповідно до вимог Цивільного кодексу України, зокрема статей 202, 203, 205, 207, 209 ЦК України, у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Наголосив, що земельна ділянка площею 0,1999 га вибула з власності [PERSON] ще у 2010 році на підставі договору дарування, чинність якого підтверджена рішеннями судів, у тому числі постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року. Вказав, що обставини щодо дійсності договору дарування вже були предметом судового розгляду та встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. Звернув увагу суду на те, що позивач не надав належних і допустимих доказів недійсності договору про поділ спадщини, а його доводи ґрунтуються на припущеннях. Також зазначив, що право власності відповідача виникло у порядку спадкування та оформлене відповідно до вимог закону, а тому підстав для визнання договору недійсним не вбачається. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію свого представника, у задоволенні позову просила відмовити повністю, а також додатково зазначила, що позивач [PERSON] вже оскаржував договір дарування земельної ділянки від 10.11.2010 р., і Верховний Суд України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив його чинним. Крім того зазначила, що вказана земельна ділянка не була зареєстрована за [PERSON] через судові процеси, та звернула увагу суду на те, що на даний час у провадженні суду перебуває справа за її позовом до [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння земельних ділянок, які після укладення договору дарування від 10.11.2010 року були поділені померлою [PERSON] на дві окремі земельні ділянки. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Суд, заслухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову з огляду на наступні обставини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] , зареєстрованої в реєстрі за № 3-557 від 09.12.2014 року, чий підпис засвідчено державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г. Я., така просить провести поділ провести поділ земельної ділянки площею 0,1999 га, яка розташована у [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4623682400:01:008:0201, яка належить мені на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області 24.06.2014 року, індексний №23433208, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав від 24.06.2014, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу: 23433231, номер запису про право власності 6122538, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 392542046236, на земельні ділянки площами: ділянка №1 - 0,0317 га та ділянка №2 - 0,1682 га. Із інформаційної довідки № 365664212 від 13.02.2024 року з Державного реєстру речових прав на перухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна вбачається, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4623682400:01:004:0188, площею 0,1682 га., реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 551514446236, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 17.01.2015, індексний номер 32342065 [PERSON] . Разом з тим, земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4623682400:01:004:0189, площею 0,0317 га., реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 550536846236, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 16.01.2015, індексний номер 32286762 [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , у віці 77 років, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.02.2015 року, виданого Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції . До матеріалів справи долучено копію заповіту від 31.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г. Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-236, відповідно до якого [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого усе її майно, де б воно не знаходилась, та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла своєму внукові [PERSON] , 1992 року народження. Із довідки від 19.02.2024 року № 264/02-14, виданої за підписом завідуючої Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Ярошенко Ж. С. вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа № 394/2015, а єдиним спадкоємцем на все рухоме та нерухоме майно спадкодавця, є внук померлої [PERSON] , [INFO] , податковий № [NUMBER] , який проживає в [ADDRESS] . Проте, до матеріалів справи долучено Договір дарування земельної ділянки від 10.11.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П. та зареєстровано в реєстрі за № 98, відповідно до змісту якого, [PERSON] (дарувальник, з однієї сторони, та [PERSON] (обдаровувана), з іншої сторони, діючи добровільно і попередньо ознайомлені з нормами Цивільного кодексу, що регулюють укладений нами правочин, уклали цей договір про таке: згідно п. 1 Договору дарування земельної ділянки, Дарувальник безоплатно передає, а Обдаровувана приймає в дар у власність належну [PERSON] на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1999 га, що розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4623682400:01:008:0201. Опис меж: від А до Б - землі загального користування; від Б до В землі гр.Фігун; від В до Г - землі гр. Коваль; від Г до - землі загального користування; від Д до Е землі гр.Федько, від Е до А - землі гр.. Чобіт; п. 2 Договору визначено, що цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; із пункту 3 встановлено, що земельна ділянка, що відчужується належить Дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №853810, виданого на підставі рішення 22 сесії 5 скликання №380, від 31.10.2008 року Давидівської сільської ради 12.03.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 01:10:458:00041. Як вбачається із пункту 6, Дарувальник стверджує, що: на момент укладення цього договору вказана земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, сервітутами не обтяжена, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі, оренді не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, іншим особам не відчужена, є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб. Відсутність заборони відчуження земельної ділянки підтверджується витягами з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна за №29180723 від 10.11.2010 року. Інформація про перебування відчужуваного за цим договором майна під податковою заставою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави відсутня, що підтверджується Витягом із зазначеного реєстру за №29184437 від 10.11.2010 року. В процесі розгляду справи, судом встановлено, що вказаний Договір дарування земельної ділянки був предметом розгляду у цивільній справі 450/1620/16-ц за позовом [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області правонаступника Реєстраційної служби Пустомитівського РУЮ Львівської області, [PERSON] про визнання незаконним рішення, визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , третя особа Пустомитівська районна державна адміністрація про визнання договору дарування недійсним. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2022 року (справа № 450/1620/16-ц, провадження 61-10075св22) постановлено касаційну скаргу [PERSON] задовольнити частково; рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, [PERSON] про визнання незаконним рішення, визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації та в частині розподілу судових витрат скасувати, а у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області правонаступника Реєстраційної служби Пустомитівського РУЮ Львівської області, [PERSON] про визнання незаконним рішення, визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсним та скасування державної реєстрації відмовити. В іншій частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року залишено без змін. Разом з тим, Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у мотивувальній частині Постанови від 14.12.2022 року (справа № 450/1620/16-ц, провадження 61-10075св22) зазначив: «У справі, що переглядається: суди встановили, що станом на 10 листопада 2010 року укладаючи договір дарування земельної ділянки, [PERSON] про укладення договору дарування земельної ділянки знала, наслідки його укладення, розуміла, текст договору їй був зачитаний нотаріусом вголос, дієздатність [PERSON] нотаріусом перевірено, а договір дарування був [PERSON] підписаний власноручно; підстави недійсності договору дарування від 10 листопада 2010 року відсутні. За таких обставин, встановивши, що [PERSON] не довів підстав для визнання договору дарування від 10 листопада 2010 року недійсним, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову. Тому судові рішення в цій частині підлягають залишенню без змін». А також відповідно до позиції Верховного Суду у вищевказаній справі, щодо первісних позовних вимог про визнання незаконних рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації, Верховний Суд виснував, що «суди встановили, що право власності на спірну земельну ділянку виникло в [PERSON] в листопаді 2010 року. На момент державної реєстрації права власності за [PERSON] в червні 2014 року, спірна земельна ділянка вже не перебувала у її власності, оскільки була відчужена на підставі договору дарування в листопаді 2010 року; при задоволенні первісних позовних вимог про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації суди не звернули увагу, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника; [PERSON] позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки не пред?явила. Натомість первісні позовні вимоги про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації є неефективними способами захисту; суди не врахували, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов?язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому Пустомитівська районна державної адміністрації Львівської області, як правонаступник Реєстраційної служби Пустомитівського РУЮ Львівської області, неналежний відповідач за первісними вимогами про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації.» Вказане судове рішення набрало законної сили 14.12.2022 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі №910/6356/19). Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14). Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17). Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне наголосити, що суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У зв`язку із вищенаведеним, відповідачем у даній справі [PERSON] через представника адвоката Шишку О. М., було подано до Пустомитівського районного суду Львівської області через систему «Електронний суд» 27.01.2023 року позовну заяву про витребування майна із чужого незаконного володіння, відповідачем в якому вказано позивача у даній справі [PERSON] , в якому остання просить суд витребувати з незаконного володіння в [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 4623682400:01:004:0189, площею 0,0317 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 550536846236, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 4623682400:01:004:0188, площею 0,1682 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 551514446236, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Судом також встановлено, що на момент розгляду даної справи, провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Шишка Олег Мар`янович, до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 450/345/23) зупинено до набрання законної сили рішення у справі за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Ляхов Ігор Олексійович до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сьома Львівська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання договору недійсним (справа № 462/1580/24). Вказані обставини визнаються сторонами. Відповідно ч. 1 до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 03.03.2021 року в м. Львів, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про поділ спадщини, посвідчений державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-74, про таке: Згідно п. 1 Договору про поділ спадщини, [PERSON] та [PERSON] , у відповідності із ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України та згідно спадкової справи № 161/2020, заведеної 27.08.2020 року Сьомою львівською державною нотаріальною конторою на підставі поданих ними заяв про прийняття спадщини, зареєстрованих відповідно за № 533 та № 503, є спадкоємцями до майна померлої - [PERSON] , яка померла [INFO] . П. 2 Договору, визначено, що спадкове майно складається з: квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; пайових внесків, сплачених за будівництво однокімнатної квартири [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,1 га, що розташована в с. Дубровиця Яворівського району Львівської області; 1429/10000 частки земельної ділянки, площею 1,75 га, що розташована в с. Дубровиця Яворівського району Львівської області; земельна ділянка, площею 0,1999 га, що розташована в [ADDRESS] ; будинок [ADDRESS] ; грошові вклади в Приватбанку. Відповідно до п.3 вказаного Договору, на підставі ст. 1278 Цивільного кодексу України, [PERSON] та [PERSON] , цим договором досягли домовленості поділити вищевказану спадщину наступним чином: [PERSON] перейде на підставі свідоцтва про право на спадщину, з урахуванням домовленостей за цим договором, право власності на: квартиру [ADDRESS] , 1429/10000 частку земельної ділянки, площею 1,75 га, що розташована в с. Дубровиця Яворівського району Львівської області; 1/2 (одна друга) частина пайових внесків, сплачених за будівництво однокімнатної квартири [ADDRESS] ; [PERSON] перейде на підставі свідоцтва про право на спадщину, з урахуванням домовленостей за цим договором, право власності на: квартиру [ADDRESS] ; 1/2 (одна друга) частина пайових внесків, сплачених за будівництво однокімнатної квартири.№212 (двісті дванадцять) на 36-му поверсі, секція № 6 в розмірі 573331,80 (п?ятсот сімдесят три тисячі триста тридцять одна грн. 80 копійок) в будинку [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,1999 га, що розташована в [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована в с.Дубровиця Яворівського району Львівської області; будинок [ADDRESS] ; грошові вклади в Приватбанку. Із пункту 4 встановлено, що сторони стверджують, що цей договір не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Відповідно до статті 1278 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності (п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом (стаття 1267 Кодексу). Спадкоємці, які прийняли спадщину, можуть укласти договір про поділ спадкового майна, що узгоджується з положеннями статей 6, 627 ЦК України. Такий договір можливий за наявності кількох спадкоємців (ч. 1 ст. 1278 ЦК) Крім того, спадкоємці можуть укласти такий нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна, який повинен укладатися до видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємці визначають конкретне майно, яке може відповідати їхнім часткам у спадщині. Після підписання правочину нотаріус видає спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину, з урахуванням домовленостей між ними. До правочину щодо поділу спадщини застосовуються загальні правила цивільного законодавства про форму та порядок укладання договорів, а саме положення ЦК щодо поділу спільного майна. Договір про поділ спадщини, до складу якої входить нерухомість, а також майно, що потребує реєстрації (транспортні засоби, цінні папери, частки у статутних капіталах господарських товариств тощо), посвідчується нотаріально, як вже зазначено судом вище. До моменту набуття чинності ЦК 2003 року договір про поділ спадкового майна укладався спадкоємцями після видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину, але до реєстрації права на спадщину в органах ДАІ, БТІ тощо. Оскільки договір про поділ спадкового майна був самостійним цивільно-правовим документом, а права на укладання такого договору спадкоємцями підтверджувалися відповідними свідоцтвами про право на спадщину, то такий договір міг бути посвідчений будь-яким нотаріусом незалежно від того, яким нотаріусом видані свідоцтва. Державна реєстрація майна або прав на нього, стосовно якого був укладений договір про поділ спадщини, вчинювалася на підставі такого договору та раніше виданого свідоцтва про право на спадщину. Якщо ж спадкоємець, одержавши свідоцтво про право на спадщину, встиг зареєструвати своє право власності у відповідній установі, то договір про поділ спадкового майна укладати було неможливо. У такому випадку укладався договір щодо відчуження часток у вищезазначеному майні (міна, купівля-продаж тощо). На сьогодні, тобто на час дії ЦК 2003 року, що набув чинності 1 січня 2004 року, змінився порядок укладання таких договорів. І аналізуючи зміст ЦК України, можна дійти висновку, що саме видача свідоцтва про право на спадщину є завершальним етапом її оформлення. Інакше кажучи, спочатку спадкоємці повинні визначитися зі своїми правами, а лише потім одержати документ, що посвідчує їх право на спадщину. Отже, враховуючи вищенаведене, варто зазначити, що договір про поділ спадщини укладається до моменту видачі свідоцтв про право на спадщину, але після спливу шестимісячного строку з моменту її відкриття та визначення складу спадкоємців, що закликаються до спадкування та належним чином прийняли спадщину, а також складу спадкової маси, що підлягає поділу. Очевидно і те, що на цей час договір про поділ спадщини є не правовстановлюючим документом, а частиною спадкової справи, отже, повинен зберігатися у ній. Тому вказаний договір виготовляється у кількості примірників, що дорівнює кількості спадкоємців, що беруть у ньому участь, та один для зберігання у спадковій справі. Варто зазначити, що предметом поділу може бути як все спадкове майно, заявлене спадкоємцями, так і його частина. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Більше того, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, то одержання відповідного свідоцтва це не право, а обов`язок спадкоємця (ч. 1 ст. 1297 ЦК). Незважаючи на те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). У Правилах ведення нотаріального діловодства відсутня і форма свідоцтва про право на спадщину, виданого спадкоємцю у разі укладання договору про поділ спадщини. У цьому випадку дії нотаріуса можуть бути аналогічними діям у разі видачі свідоцтва про право на спадщину за наявності договору зміни черговості одержання права на спадкування. Отже,

Outcome: dismissed