Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

керівник Конотопської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі позивача Державної екологічної інспекції у Сумській області, Сумської обласної ради, з позовною заявою до Кролевецької міської ради Сумської області, [PERSON] , в якій просить суд: - усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 шляхом визнання незаконним та скасування рішення 18 сесії 8 скликання Кролевецької міської ради від 24.12.2021 року «Про затвердження проєктів землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність» в частині передачі [PERSON] з земель Кролевецької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га, для ведення особистого селянського господарства; - усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 шляхом скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області Ільтяй А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №63104884 від 27.01.2022 року; - усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га, шляхом її повернення органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради з незаконного володіння [PERSON] ; - усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки. Мотивує свої вимоги тим, що виявлено порушення чинного законодавства при розпорядженні землями природно - заповідного фонду України. Так, на виконання рішення другої позачергової сесії двадцять другого скликання Сумської обласної Ради народних депутатів «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій» від 13.10.1994, розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 №237 «Про розширення мережі природно-заповідного фонду» на площі 95857,9 га із земель Буринського, Конотопського, Кролевецького, Путивльського районів Сумської області утворено Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» (далі РЛП «Сеймський»). У вказаному рішенні обласної державної адміністрації визначено вичерпний перелік землевласників, земельні ділянки яких, без вилучення включено до РЛП «Сеймський». Рішенням Сумської обласної ради від 27.04.2018 року затверджено «Проект організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів». За результатами аналізу текстових та графічних матеріалів вказаного Проєкту, всупереч вимогам чинного законодавства, частина його території надана у власність фізичним особам, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га, що належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 25.01.2022 за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на підставі рішення 18 сесії 8 скликання Кролевецької міської ради від 24.12.2021 б/н «Про затвердження проєктів землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність», згідно якого [PERSON] передано земельну ділянку у с. Камінь із кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03). Позивач зазначає, що землі природно-заповітного фонду не можуть передаватися у приватну власність. Кролевецька міська рада не мала повноважень приймати рішення про надання у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,8 га із земель природно-заповідного фонду без зміни її цільового призначення, переведення землі з однієї категорії до іншої. Цим рішенням міська рада, неправомірно позбавила Кролевецьку міську територіальну громаду можливості використання ділянки природно заповідного фонду. Таке рішення прийняте вказаним органом місцевого самоврядування всупереч вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та Закону України «Про природно-заповідний фонд України», отже є незаконним, внаслідок чого підлягає скасуванню рішення ради, та здійснена на його підставі державна реєстрація речових прав та реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Відповідач Кролевецька міська рада надала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що 29.01.2021 року до ЦНАП виконавчого комітету Кролевецької міської ради надійшла заява від [PERSON] про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. 09.07.2021 року рішенням 9 сесії Кролевецької міської рада 8 скликання надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. ФОП [PERSON] розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Рішенням 18 сесії Кролевецької міської рада 8 скликання від 24.12.2021 року затверджено проект землеустрою та передано [PERSON] у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га . Вважають, що рішення від 24.12.2021 року прийнято в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. 25.01.2022 року державним реєстратором внесено запис про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, при цьому відомості про державну реєстрацію обтяжень на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Окрім того, зазначають, що відповідно до функціонального зонування на території РЛП «Сеймський» виділено 3 зони заповідна зона, зона регульованої рекреації та господарська зона. Вважають, що рішення прийнято у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом (а.с.108-122). Прокурор надав відповідь на відзив, за змістом якої позов підтримує (а.с. 123-126). Сумська обласна рада надала заяву до суду, за змістом якої просить справу розглядати без участі представника , покладаються на розсуд суду (а.с.133-134). Комунальний заклад Сумської обласної ради РЛП «Сеймський» надав заяву, за змістом якої просить справу розглядати без участі представника (т. 2 а.с. 1). Третя особа державний реєстратор Ільтяй А.І. надала заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, зазначила, що підстав для відмови у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, не було (т.2 а.с.77). Державна екологічна інспекція у Сумській області про час та місце розгляду справи повідомлена , в судове засідання представника не направила , заяву про розгляд справи без участі її представника протягом усього судового розгляду і до стадії ухвалення судом рішення, не надала , що суд розцінює як втрату інтересу до позову (а.с.128). Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суд, заслухавши прокурора , вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, розпорядженням Голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 року за №237 «Про розширення мережі природно-заповідного фонду», затверджено перелік цінних природних територій та об`єктів, які включаються до мережі природно-заповідного фонду і доповнено ними державний кадастр територій і об`єктів природно-заповідного фонду області. Зобов`язано землевласників і землекористувачів, землі яких заповідаються, додержуватися режиму їх охорони та використання, згідно з чинним законодавством. Додатком до вказаного розпорядження є перелік цінних природних територій та об`єктів, які включаються до складу природно-заповідного фонду області, Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» площа 98857, 9 га , місцезнаходження Кролевецький район Камінська сільська рада КСП «Присеймівський» - природні комплекси на схилах річкових долин та в заплаві р. Сейм та р. Клевень (т1.а.с.18-19). Рішенням сьомої сесії сьомого скликання Сумської обласної ради від 07.10.2016 року утворено комунальний заклад Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» (т.1 а.с.20). Відповідно до п.1.1., 10.3., 10.3.3., 10.4. Положення Комунального закладу Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» заклад створений для управління територією об`єкта природно-заповідного фонду регіонального ландшафтного парку «Сеймський», оголошеного розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 року за №237 «Про розширення мережі природно-заповідного фонду» на площі 98857,9 гектарів земель державної та комунальної власності Буринського, Конотопського, Кролевецького, Путивльського районів Сумської області без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у власників або користувачів. Відповідно до функціонального зонування на території Парку виділено три зони заповідна зона, зона регульованої рекреації та господарська зона. Господарська зона у її межах проводиться господарська діяльність, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення Парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу Парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, передбачених Земельним, Водним, Лісовими кодексами України та іншими нормативно-правовими актами. Режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються відповідно до ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» з урахуванням їх класифікації та цільового призначення (т.1 а.с.21-27). Рішенням дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Сумської обласної ради від 27.04.2018 року затверджено проект організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів (т.1а.с.29). Згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га, яка розташована на території с.Камінь Конотопського району Сумської області, належить [PERSON] на праві приватної власності. (т.1 а.с.33). 29.06.2021 року до ЦНАП виконавчого комітету Кролевецької міської ради надійшла заява від [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, до заяви додана схема розміщення земельної ділянки (т.2 а.с.9). 09.07.2021 року рішенням дев`ятої сесії 8 скликання Кролевецької міської ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою [PERSON] у с.Камінь для ведення особистого селянського господарства, площею 0,8 га ( т.2 а.с.19-20,21). ФОП [PERSON] розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Камінь, Конотопського району, Сумської області. У розробленому проекті землеустрою зазначено, що вказана земельна ділянка з цільовим призначенням 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель які не надані у власність або користування громадянам та юридичним особам) , земельна ділянка межує з землями комунальної власності , (рілля) з шифром 5б не відноситься до особливо цінних ґрунтів містить обмеження у використанні регіональні ландшафтні парки 10.03 (т.2 а.с.14-17). 24.12.2021 року рішенням 18 сесії 8 скликання Кролевецької міської ради затверджено проект землеустрою та передано громадянам у власність земельні ділянки, зокрема [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га (т.1 а.с.45-46). 25.01.2022 року державним реєстратором Ільтяй А.І. внесено запис про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 площею 0,8 га. Відомості про державну реєстрацію обтяжень на земельну ділянку відсутні, що підтверджується Інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 31 ). [PERSON] зареєстрований за місцем проживання [ADDRESS] (т.1 а.с.62), земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га розташована в межах населеного пункту с. Камінь (https://kadastrova-karta.com/dilyanka/5922684400:01:001:0202). Згідно ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах- для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Згідно ч.6,7,8,9,10 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає заяву у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Заява про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, документація із землеустрою реєструються в день надходження до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та розглядаються у порядку черговості їх надходження. За змістом ст. ст. 118,122 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України. Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. [PERSON] вчинив дії відповідно до ст. 121 ЗК України , ч.6,7,8,9,10 ст. 118 ЗК України з метою отримання земельної ділянки в межах населеного пункту с. Камінь. 24.12.2021 року рішенням Кролевецької міської ради затверджено проект землеустрою та передано серед інших [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га (т.1 а.с.45-46). 25.01.2022 державним реєстратором виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. За змістом письмових пояснень державного реєстратора підстав для відмови у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, не було (т.2 а.с.77). Земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, знаходиться в населеному пункті Камінь (https://kadastrova-karta.com/dilyanka/5922684400:01:001:0202). У розробленому проекті землеустрою зазначено, що вказана земельна ділянка з цільовим призначенням 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель які не надані у власність або користування громадянам та юридичним особам) , (рілля) з шифром 5б не відноситься до особливо цінних ґрунтів, землі сільськогосподарського призначення. Добросовісність набувача презумується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Касаційний господарський суд ВС (постанова від 18.09.2025 у справі № 922/82/20), добросовісність набувача презумується. Тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку, а недобросовісність не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доказування добросовісності не може бути покладений на відповідача у справі, у тому числі щодо обставин укладення правочину та самого статусу майна. Якщо майно було об`єктом цивільного обороту й зареєстрованим у законний спосіб, то до такого набувача не може бути питань щодо його можливої обачності чи обізнаності на стадії перевірки майна. (постанови Велика Палата ВС від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/10) «Добросовісний набувач не має додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна». Висновок КГС ВС (постанова від 11.03.2025 у справі № 922/647/22) про те, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв?язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Зазначене відповідає як статті 1 Протоколу 1 Конвенції, так і практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Кривенький проти України», «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України», «Дроздик і Мікула проти України», «Кулик проти України», «ПП «Маркеттранс» проти України» та ін.) В суду відсутні підстави вважати відповідача [PERSON] недобросовісним набувачем. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.4 ч. ст.13 Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно повідомлення Комунального закладу Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» межі території РЛП «Сеймський» в натуру (на місцевості) не винесені , витяг про її державну реєстрацію та кадастровий номер відсутні (т. 2 а.с. 1) Згідно наукового висновку кафедри земельного та аграрного права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на запит Верховного Суду відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки будь-якого цільового призначення виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З моменту державної реєстрації права власності особа стає власником земельної ділянки і повинна виконувати 4 обов`язки власника земельної ділянки відповідно до її цільового призначення згідно зі ст. 91 Земельного кодексу України. Особа повинна виконувати обов`язки власника земельної ділянки відповідно до її цільового призначення. Цільове призначення земельної ділянки земельному кадастрі (зокрема у Поземельній книзі), Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Документами, у яких зазначається цільове призначення земельної ділянки, с Витяг із Державного земельного кадастру. Витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цільове призначення земельної ділянки зазначається і в Державному акті на право власності на земельну ділянку, і у Свідоцтві на право власності на нерухоме майно, які видавалися відповідно до раніше чинного законодавства. Згідно з частиною четвертою статті 7 Закон № 2456-XII межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. Межі регіонального ландшафтного парку «Сеймський» не встановлені в натурі. Частиною четвертою статті 7 Закону № 2456-XII визначено, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Згідно Наказу міністерства екології та природних ресурсів України 21.08.2018 № 306 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо розроблення проектів створення природних територій та об`єктів природно-заповідного фонду України» проект створення природних територій та об`єктів природно-заповідного фонду (далі - Проект створення) - документ, на підставі якого готуються рішення про створення чи оголошення території або об`єкта природно-заповідного фонду (далі - ПЗФ), визначаються його межі, розробляється Положення про цю територію або об`єкт та Проект організації його території . З змістом методичних рекомендацій до проекту додаються картографічні матеріали. Рішенням дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Сумської обласної ради від 27.04.2018 року затверджено проект організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів , в п. 1 рішення зазначено (Проект організації додається) (т.1а.с.29). Однак проект організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», затверджений Рішенням дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Сумської обласної ради від 27.04.2018 року, де визначено його межі та картографічні матеріали, суду не наданий . Додатком до розпорядження Голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 року за №237 є перелік цінних природних територій та об`єктів, які включаються до складу природно-заповідного фонду області, Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» площа 98857, 9 га , місцезнаходження Кролевецький район Камінська сільська рада КСП «Присеймівський» - природні комплекси на схилах річкових долин та в заплаві р. Сейм та р. Клевень (т1.а.с.18-19). Камінська сільська рада КСП «Присеймівський» не є населеним пунктом с. Камінь . У практиці вирішення публічно-правових спорів актуальним залишається питання застосування критерію «якість закону» , що знайшло своє відображення у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) , у справі «Сєрков проти України» у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) , у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. За змістом ксерокопії карти функціонального зонування регіонального ландшафтного парку «Сеймський», не можливо дійти чіткого висновку , що земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га розташована в межах Регіонального ландшафтного парку «Сеймський». Ксерокопія карти функціонального зонування регіонального ландшафтного парку «Сеймський» містить назву П-П С-П «Камінський» , що не є населеним пунктом с. Камінь, зазначена ксерокопія не містить населеного пункту с. Камінь (т. 1 а.с.30). Виокремлені заказник місцевого значення «попів Грудок», зоологічна пам`ятка природи «Урочище Боромля», парк пам`ятка садово паркового мистецтва «Камінський» , загально зоологічний заказник «Камінські піщаники». Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у Постанові КЦС ВС від 23.10.2024 № 753/25081/21 Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Графічна інформація з сайту «Національна кадастрова система», на яку посилається прокурор в позовній заяві як на підставу своїх вимог, суду не надана, клопотання прокурором про огляд сайту не заявлялось . Згідно ч. 1 , ч. 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Поважних об`єктивних причин, через які докази не подані до суду керівник Конотопської окружної прокуратури та прокурор, який приймав участь у розгляді справи, не зазначали , та доказів існування поважності таких причин суду не надали . Судом не встановлювався додатковий строк для подання доказів прокурору і про такий строк прокурор клопотань не заявляв. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, провадження № 14-25цс24). Процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19, провадження № 11-24апп21). Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 у справі «ТОВ «Фріда» проти України»). Поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, відбувається за заявою заявника і суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки, в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (див. постанову Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 910/12042/22). Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010). Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстави позову, на які посилається керівник Конотопської окружної прокуратури та прокурор, який приймав участь у розгляді справи мають бути доведені не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції сторони, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не приймає до уваги повідомленням ФОП [PERSON] про те , що земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га розташована в межах Регіонального ландшафтного парку «Сеймський», оскільки остання посилається на карту функціонального зонування, яка не читабельна (т.1а.с. 35) і її аналіз наведений судом вище , крім того суду не надано доказів того , що ФОП є уповноваженою особою на надання зазначеної інформації, а за змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Керівником Конотопської окружної прокуратури та прокурором, який приймав участь у розгляді справи, не надано доказів, що Комунальний заклад Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» є власником спірної земельної ділянки кадастровий номер 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га відповідно до ст.125 ЗК України. Керівником Конотопської окружної прокуратури та прокурором, який приймав участь у розгляді справи, не надано доказів, що спірна земельна ділянка кадастровий номер 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га перебуває в межах території Комунального закладу Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський» та природно заповідного фонду. 12.10.2021 року земельна ділянка кадастровий номер 5922684400:01:001:0202 зареєстрована в ДЗК на підставі заяви [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства код КВЦПЗ 01.05 в межах населеного пункту, що підтверджується повідомленням Головного управління Держегокадастру в Сумській області (т. 2 а.с.13). Цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 5922684400:01:001:0202 для ведення особистого селянського господарства не змінювалось , а за змістом розробленого проекту землеустрою зазначено, що вказана земельна ділянка з цільовим призначенням 16.00 землі запасу(земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам та юридичним особам) , (рілля) з шифром 5б не відноситься до особливо цінних ґрунтів, землі сільськогосподарського призначення. 25.01.2022 року державним реєстратором виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га. З моменту набуття відповідачем [PERSON] власності керівник Конотопської окружної прокуратури , Державна екологічна інспекція , Сумська обласна рада не висували жодних скарг щодо земельної ділянки. Також з моменту набуття відповідачем [PERSON] власності інші уповноважені органи, до відання яких належить управління стосовно земель природно заповідного фонду, якою є Сумська обласна державна адміністрація , територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування Кролевецької міської ради та яким належать реальні повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу, і які є належним суб`єктом у спірних правовідносинах не висували жодних скарг щодо земельної ділянки. В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач [PERSON] порушив закон або брав участь у будь-яких неправомірних діях. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Загальні принципи щодо захисту власності узагальнені у практиці Суду та наведені, серед інших джерел, в рішенні у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07, пункти 41, 42 і 45, від 16 лютого 2017 року. Право власності відповідача на земельну ділянку було належним чином зареєстроване органами державної влади, і відповідач володів земельною ділянкою без жодних перешкод щонайменше з 25 січня 2022 року . Тому суд вважає, що земельна ділянка була «майном» відповідача (п.24 рішення у справі «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України» (Заява № 59414/15), (рішення у справах «Іванова та Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria), заява № 46577/15, пункт 68, від 21 квітня 2016 року, «Газанфар Маммадов проти Азербайджану» [Комітет] (Gazanfar Mammadov v. Azerbaijan) [Committee], заява № 4867/10, пункт 47, від 23 вересня 2021 року, «ТОВ «Азалія» та інші проти України» [Комітет] (Azaliya, TOV and Others v. Ukraine) [Committee], заяви № 31211/14 і № 31338/14, від 09 б ерезня 2023 року, рішення у справі «Зела проти Албанії» (Zela v. Albania), пункти 55 і 56). Як зазначено в п. 25. п.26 рішення у справі «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України» у цій справі, навіть припустивши, що оскаржуване втручання було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності, з причин наведених далі. Суд повторює, що необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див., наприклад, рішення у справі «МПП «Фортеця» проти України» [Комітет] (Fortetsya, MPP v. Ukraine) [Committee], заява № 68946/10, пункт 42, від 11 червня 2020 року, з подальшими посиланням. Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина четверта статті 42 ЦПК України). Стаття 56 ЦПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року в справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18, від 13 листопада 2019 року в справі № 826/3115/17, від 05 жовтня 2022 року в справі № 922/1830/19, зазначено, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною в спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган. Відповідно до статті 11 Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII«Про природно-заповідний фонд України» уповноваженими органами державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Отже, належним органом управління стосовно земель природно заповідного фонду є Сумська обласна державна адміністрація. Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України). Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності п.а. ч 2 ст. 83 ЗК України . Прокурор не оспорює, що спірна земельна ділянка передана відповідачу, перебувала в комунальній власності Кролевецької ОТГ. Отже, власником спірної земельної ділянки була територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування Кролевецької міської ради . В кожному випадку звернення до суду в інтересах держави, перед тим як визначити коло відповідачів, прокурор має встановити насамперед суб`єкта, якому належать повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу, та ефективний спосіб захисту такого права чи інтересу. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову (п. 5.46 Постанови КГС ВС від 20 вересня 2023 року у cправі № 910/1978/22, п. 40 постанови Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №918/743/23 ) Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Судом не встановлено порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів Державної екологічної інспекції у Сумській області та Сумської обласної ради, за захистом яких звернувся керівник Конотопської окружної прокуратури і які зазначені в позовній заяві . Державна екологічна інспекція у Сумській області не є органом управління стосовно земель природно заповідного фонду та не уповноважена передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності, тобто не розпоряджається землями комунальної власності. Сумська обласна рада не є органом управління стосовно земель природно заповідного фонду та не уповноважена передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності, підтвердила прокурору, що не є власником земельних ділянок розташованих на території РЛП «Сеймський», у обласної ради відсутні повноваження щодо вжиття заходів представницького характеру з порушеного питання (т.1.а.с.35). Визначені прокурором позивачі не є органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах. Посилання прокурора, який приймав участь у розгляді справи, у додаткових поясненнях на те , що обласна рада є належним позивачем, оскільки представляє спільні інтереси територіальних громад в силу затвердження проекту організації території РЛП «Сеймський» та наділена повноваженнями організації територій природно-заповідного фонду, є хибним , оскільки затвердження проекту організації території РЛП і повноваження з організації територій ПЗФ не є тотожними з управління землями природно заповідного фонду та розпорядженнями землями комунальної власності . Крім того прокурор, який приймав участь у розгляді справи, в додаткових поясненнях зазначає, що Державна екологічна інспекція у Сумській області та Сумська обласна рада не є належними позивачами у справі (т.2 а.с. 133-140). Суд погоджується з тим , що Державна екологічна інспекція у Сумській області та Сумська обласна рада є неналежними позивачами у справі. Керівником Конотопської окружної прокуратури та прокурором, який приймав участь у розгляді справи, не обґрунтовано підстав для представництва Державної екологічної інспекції у Сумській області та Сумської обласної ради, а останні є неналежними позивачами. Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто, відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №925/1214/19, від 16.02.2022 у справі №904/1407/21, від 19.05.2022 у справі №904/5558/20). Слід зазначити , керівник Конотопської окружної прокуратури та прокурор, який приймав участь у розгляді справи, просять усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 шляхом визнання незаконним та скасування рішення сесії , усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора; усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради з незаконного володіння; усунути перешкоди власнику - органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки. При цьому фактично звертається в інтересах органу місцевого самоврядування в особі Кролевецької міської ради і позивається до відповідача Кролевецької міської ради . Позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору, про що вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року в справі № 922/1830/19. Прокурор не оспорює того , що землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, про що зазначив у додаткових поясненнях , а земельна ділянка з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202 розташована у межах населеного пункту с. Камінь, належала до земель комунальної власності (т.2 а.с. 133-140). За змістом ст. ст. 387-388 ЦК України способом захисту прав власника є витребування майна з чужого незаконного володіння. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача , а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (п.144 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19). Позовна заява у цій справі подана керівником Конотопської окружної прокуратури у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності, фізичною особою . Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що п. 146 набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. п.147 належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). п. 148. власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. п.150 для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). п.151. визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)). п.153. пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу. п. 155 обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Отже, вимоги про усунення перешкод, повернення земельної ділянки, визнання незаконним рішення ради та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ,скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту. Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі керівником Конотопської окружної прокуратури позовні вимоги не відповідають належному способу захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу. Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21 (провадження № 61-15251св23). До спірних правовідносин підлягає застосування положення статей 387, 388 ЦК України (норми про віндикацію), однак прокурор заявив вимоги усунення перешкод шляхом повернення земельної ділянки (негаторний позов) і не заявляв вимоги про витребування земельної ділянки на користь Кролевецької міської ради , що є неналежним способом захисту порушеного права. Суд вважає, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Керівник Конотопської окружної прокуратури та прокурор, який приймав участь у розгляді справи, у позовній заяві та в ході судового розгляду не зазначили, які перешкоди чинить [PERSON] , та не навели в позовній заяві і не надали доказів, які це підтверджують, а за змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Негаторний позов це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень. Негаторний позов може бути заявлений тільки під час існування порушення. Відповідачем у негаторному позові є особа, яка своєю протиправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню власником користування чи розпорядження своїм майном. Умовою задоволення негаторного позову є встановлення протиправності дій відповідача. Віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними не можуть бути заявлені в одному позові (об`єднані в одній позовній заяві). Згідно ч. 2 ст. 391 ЦК України якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу (в редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025) Згідно ч.2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 року у справі N 1-7/99 положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). У разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові" (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 у справі № 504/2864/13-ц). При цьому керівник Конотопської окружної прокуратури не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту права (витребування земельної ділянки), а тому відсутні підстави вважати, що право на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеним. Враховуючи викладене, позов прокурора не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонам, зокрема керівнику Конотопської окружної прокуратури та прокурору, який приймав участь у розгляді справи, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Стороною позивача не надано суду доказів, на які останній посилається як на підставу своїх вимог за позовом. Суд не приймає до уваги позицію сторони позивача та доводи, які її обґрунтовують . З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом не встановлено підстав для задоволення позову. Інші доводи керівника Конотопської окружної прокуратури та прокурора, який приймав участь у розгляді справи, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків. Доводи представника відповідача Кролевецької міської ради про застосування строку позовної давності , є необґрунтовані , не заслуговують на увагу суду та задоволенню не підлягають. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц та від 22травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог(п.п.7.8,7.10 постанови ВП ВС від 4грудня 2018 року у справі 910/18560/16). Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог . Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборона вчиняти певні дії, прокурором надано Інформацію з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно земельну ділянку кадастровий номер 5922684400:01:001:0199 власник [PERSON] (т.1.а.с.80). Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, накладення арешту на спірне майно не порушує прав володіння та користування вказаним майном і такий захід забезпечення підлягає скасуванню у разі відмови позивачу в задоволенні позову. Згідно ч. 1 , ч. 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи. У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позову необхідно скасувати заходи забезпечення позову на підставі ухвали Кролевецького районного суду від 10 квітня 2025 року у виді арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га, яка розташована за адресою: с.Камінь Конотопського району Сумської області та заборони [PERSON] та іншим особам вчиняти дії з земельною ділянкою з кадастровим номером 5922684400:01:001:0202, площею 0,8 га. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача у розмірі, який ним понесено.

Outcome: dismissed