Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Представник позивача, адвокат Папуга О.В., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить здійснити виділ у натурі, належну позивачці, 1/8 частки з нежилого приміщення адміністративної будівлі, що на момент розгляду справи перебуває у спільній частковій власності співвласників та розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом виділення в окремий об`єкт нерухомого майна та передання [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), у приватну власність приміщення загальною площею 57,2 кв.м., яке складається з: кімнати 1-10 площею 17,9 кв.м.; кімнати 1-11 площею 1,9 кв.м.; кімнати 1-12 площею 32,3 кв.м.; кімнати 1-13 площею 5,1 кв.м. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на підставі договору дарування частки нежилого приміщення адміністративної будівлі, посвідченого 17.12.2020 року приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. за реєстровим №717, [PERSON] належить 1/8 частки нежилого приміщення адміністративної будівлі, площею 57,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначена частка нежитлового приміщення складає: кімнати 1- 10 = 17,9 кв.м., 1-11= 1,9 кв.м., 1-12=32,3 кв.м., 1-13=5,1 кв.м., загальною площею 57,2 кв.м. Співвласниками вказаного приміщення, загальна площа якого становить 544,5 кв.м., являються відповідачі, із відповідними частками які зазначені Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №459263620 від 05.01.2026 року. Відповідно до ст. 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними на підставі нотаріально посвідченого договору. Однак реалізувати своє право позивач не має можливості, так як відповідачі не можуть узгодити порядок та строк укладення договорів, відповідь на пропозиції позивача щодо вказаних дій, станом на теперішній час не надали. Тому позивач була змушена звернутися до суду з даними позовними вимогами. Представник позивача надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Крім цього просить звільнити відповідачів від стягнення судових витрати зі сплати судового збору на користь позивача, тим сами зарахувати сплачений судовий збір на користь держави. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду свої заяви про розгляд справи без їх участі, проти заявлених позовних вимог не заперечують та просять суд їх задовольнити. Відповідач, Томаківська селищна територіальна громада Нікопольського району Дніпропетровської області надіслали до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Просять суд винести рішення на розсуд суду. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено та досліджено наступні правовідносини. Згідно договору дарування частки нежилого приміщення адміністративної будівлі, посвідченого 17.12.2020 року приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. за реєстровим №717, [PERSON] належить 1/8 частки нежилого приміщення адміністративної будівлі, площею 57,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначена частка нежитлового приміщення складає: кімнати 1- 10 = 17,9 кв.м., 1-11= 1,9 кв.м., 1-12=32,3 кв.м., 1-13=5,1 кв.м., загальною площею 57,2 кв.м. Співвласниками вказаного приміщення, загальна площа якого становить 544,5 кв.м., являються відповідачі, із відповідними частками які зазначені Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №459263620 від 05.01.2026 року. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно норм, викладених у ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. За правилом ч. 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ч. 1 ст.364, ч. 2 ст.367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Виділ у натурі зазначеної частки не порушує прав та законних інтересів інших співвласників, не змінює функціонального призначення об`єкта нерухомого майна, не унеможливлює користування іншими співвласниками їх частками та не призводить до зменшення вартості належного їм майна. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Відповідно до ст. 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними на підставі нотаріально посвідченого договору. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що спір щодо розміру часток у спільній частковій власності відсутній, позицію відповідачів, тому суд вважає заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved