Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати недійсним заповіт, складений 02.11.2015 від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. 02.11.2015 за реєстровим № 2574. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був її чоловіком. За час шлюбу у позивача [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з позивачкою. Також за час шлюбу позивачка з чоловіком [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , в якій позивачка з сином проживають на даний час. Однак при купівлі квартири продавець квартири уклав на користь [PERSON] договір дарування, замість договору купівлі-продажу, що в подальшому позбавило позивача права на частку у спільному сумісному майні. Вказувала, що після смерті [PERSON] вона та син [PERSON] у передбачений законом термін, згідно діючого законодавства, звернулися до нотаріальної контори та подали заяву про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, що підтверджується копіями поданих заяв до приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. Водночас після подачі заяви про прийняття спадщини їй стало відомо, що за декілька місяців до смерті [PERSON] склав заповіт на відповідача, згідно якого заповів йому квартиру, в якій вони з сином на даний час проживають. Зазначає, що вказаний заповіт підлягає визнаю недійсним, так як волевиявлення заповідача, а саме померлого [PERSON] , не було вільним і не відповідало його волі. Померлий [PERSON] хворів на важке психічне захворювання - органічне ураження центральної нервової системи судинного інтоксикаційного генезу з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Параноїдний синдром (маячення ревнощів), що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 8790. Окрім цього, останній поводився агресивно та застосував насильство до неї та сина, що підтверджується викликами поліції. Фактично [PERSON] був психічно хворою людиною, який в результаті прогресування хвороби, не керував своїми діями, не контролював свої емоції та вчинки. Складаючи заповіт на користь відповідача покійний [PERSON] не розумів значення своїх дій, їх наслідки так як був психічно хворою людиною. У покійного [PERSON] від першого шлюбу був син [PERSON] , який є відповідачем по справі. Посилалася, що до 2012 року [PERSON] не спілкувався зі своїм старшим сином, ніколи з ним не бачився, а в 2012 році [PERSON] приїхав до міста Києва та почав спілкуватися з покійним [PERSON] , він налаштовував [PERSON] проти позивача та сина [PERSON] . Зазначає, що у даному випадку відповідач за допомогою обману змусив [PERSON] підписати заповіт, фактично скориставшись тим, що він був психічно хворим, самостійно не міг оцінювати ситуацію, розуміти наслідки своїх дій та приймати рішення. Тому позивач просила суд позовні вимоги задовольнити. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2016 справу передано до провадження судді Усатової І.А. Ухвалою суду від 22.08.2016 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 22.11.2016 відповідачем подано заперечення на позов, в яких він зазначив, що з наданих позивачем копій документів не вбачається, що заповідач був в неадекватному стані, не розумів своїх дій та не міг ними керувати. З копій документів, які були надані позивачем, вбачається, що [PERSON] лише перебував обліку Київському міському психоневрологічному диспансері № 5 з 17.06.2013 по 23.01.2016 із вищезазначеним діагнозом, а звертався до лікарні лише один раз у 2008 році, де перебував на лікуванні з 03.12.2008 по 25.12.2008, після чого на обліку у ПНД Солом`янського району взагалі не перебував. З огляду на це, твердження позивача про те, що у заповідача, начебто, прогресувала хвороба та він не керував своїми діями, не контролював свої емоції та вчинки, та складаючи заповіт на користь відповідача [PERSON] не розумів значення своїх дій, їх наслідки, не відповідають дійсності та є безпідставними. Тому позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів. У зв`язку з вищевикладеним, просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 22.11.2016 витребувано у приватного нотаріуса КМНО Ганчук Ю.Я. копію заповіту, складеного 02.11.2015 [PERSON] , посвідченого 02.11.2015 за реєстровим № 2574. 15.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я. надано, на виконання ухвали суду, копію заповіту, складеного 02.11.2015 [PERSON] , посвідченого 02.11.2015 за реєстровим № 2574. 23.01.2017 представником відповідача подано до суду клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] та приватного нотаріуса КМНО Ганчук Ю.Я. 23.01.2017 представником відповідача подано до суду пояснення на позовну заяву, в яких вона проти позовних вимог заперечувала. Позицію мотивувала тим, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] який помер [INFO] . Позивач є дружиною [PERSON] та має спільного із заповідачем сина [PERSON] , 1998 року народження. 02.11.2015 [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я. за реєстровим № 2574. Вказувала, що з тексту заповіту від 02.11.2015 вбачається, що під час укладання останнього 02.11.2015 о 17 год 10 хв, [PERSON] був попередньо ознайомлений нотаріусом із змістом статей 1238, 1241, 1248, 1307 ЦК України, та нотаріусом було йому роз`яснено їх зміст. Окрім того, заповіт містить наступний запис [PERSON] : «Заповіт власноручний прочитано мною в голос». При цьому в заповіті нотаріусом зазначено, що даний заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , що заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 17 год 10. хв, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Крім того, в заповіті відсутні будь-які відомості присутності відповідача або будь-яких інших осіб під час укладання [PERSON] такого заповіту. Зазначала, що при складані заповіту від 02.11.2015 [PERSON] також були роз`яснені вищезазначені норми права, зміст заповіту, який був зрозумілий заповідачу, ним прочитаний та особисто підписаний. Особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено нотаріусом, яким був посвідчений зазначений заповіт. Окрім цього, з копій документів, які були надані позивачем, вбачається, що [PERSON] перебував на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері № 5 з 17.06.2013 по 23.01.2016, а звертався за медичною допомогою до лікарні лише один раз у 2008 році, де перебував на лікуванні з 03.12.2008 по 25.12.2008, після чого на обліку у психоневрологічному диспансері заповідач взагалі не перебував. Тому твердження позивача про те, що у заповідача прогресувала хвороба та він не міг керувати своїми діями, емоціями, вчинками та складаючи заповіт на користь відповідача не розумів значення своїх дій та їх наслідків, не відповідають дійсності та є безпідставними. Посилання позивача про те, що при складанні заповіту від 02.11.2015 на волевиявлення заповідача [PERSON] впливав обман з боку відповідача є також безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачем не зазначено у чому полягав такий обман, не зазначено та не надано будь-яких тому доказів. Водночас відповідач з 15.05.2015 по цей час перебуває на дійсній службі за контрактом в окремому загоні спеціального призначення « [INFO] ». 3 12.03.2015 заповідач [PERSON] також проходив військову службу в загоні спеціального призначення « [INFO] » та 18.03.2015 заповідач [PERSON] згідно наказу командира в/ч [NUMBER] № 55 від 18.03.2015 був прийнятий охоронцем 2-го відділення 2-го комендантського взводу комендантської роти ОЗСП « [INFO] » Національної Гвардії України. Наказом командира в/ч [NUMBER] № 183 від 09.09.2015 [PERSON] переведений на посаду інструктора (кореспондента) групи інформаційно-комунікативної роботи ОЗСП « [INFO] » Національної Гвардії України. Наказом командира в\\ч [NUMBER] № 16 від 25.01.2016 [PERSON] був звільнений із займаної посади у зв`язку із смертю. Тому та обставина, що заповідач [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту перебував на військовій службі спростовує посилання позивача хворобливий стан останнього в зазначений період, пов`язаний із психічними розладами, через які він, начебто, неспроможний був розуміти значення своїх дій та перебував під впливом відповідача в зазначений період часу. Під час проведення спеціального розслідування зі смертельним наслідком, що стався 23.01.2016 з [PERSON] , та згідно довідок Донецького обласного бюро СМЕ Маріупольського відділення судово-медичної експертизи № 338 від 23.01.2016 та № 338 від 07.04.2016, не вбачається наявності у стані здоров`я [PERSON] будь-яких психічних розладів, а також зловживань заповідача спиртними напоями або проявів іншої неадекватної поведінки. Зазначала, що наведені позивачем обставини та надані докази жодним чином не свідчать про те, що на час складання оспорюваного заповіту [PERSON] перебував у стані стійкого розладу здоров`я, пов`язаного із психічним захворюванням, у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Також позивачем не надано жодного підтвердження того, що оспорюваний заповіт вчинений під впливом відповідача, внаслідок обману використанням психічного стану заповідача. Тому у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Ухвалою суду від 12.04.2017 витребувано з Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5 всю медичну документацію стосовно [PERSON] 30.08.2017 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів. 23.10.2017 позивачем подано до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. 27.03.2017 приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я. подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та надано копію оспорюваного заповіту. 31.01.2019 представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 31.01.2019 витребувано від Київського міського психоневрологічного диспансеру № 5 інформацію щодо перебування [PERSON] під диспансерним наглядом. Ухвалою суду від 31.01.2019 витребувано від Військової частини [NUMBER] НГУ медичні документи, амбулаторну карту, сертифікати, довідки, виписки, висновки або інші документи, що стосуються стану здоров`я [PERSON] , які були підставою для його працевлаштування до військової частини [NUMBER] НГУ, відповідно до наказу № 55 від 18.03.2015. Також витребувано від ДУ ТОМО МВС України по Київській області медичні документи, амбулаторну карту, сертифікати, довідки, виписки, висновки або інші документи, що стосуються стану здоров`я [PERSON] , в т.ч. що були складені у період з 2015 року під час його проходження медичної комісії, обстеження, консультації. 01.04.2019 Київським міським психоневрологічним диспансером № 5 надано відповідь, що [PERSON] на обліку не перебував, за медичною допомогою не звертався, медична документація відсутня. 03.04.2019 ДУ ТМО МВС України по Київській області надано відповідь, що запитувані документи в установі відсутні. 13.05.2019 військовою частиною [NUMBER] НГУ надано відповідь про неможливість надання запитуваних документів у зв`язку з їх знищенням. Ухвалою суду від 30.05.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення клопотання позивача та її представника про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 30.05.2019 призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. На вирішення експертизи поставлено питання: чи міг [PERSON] на момент складення заповіту від 02.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я., реєстровий № 2574, розуміти значення своїх дій та керувати ними? 16.07.2019 представником відповідача подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 30.05.2019 про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Постановою Київського апеляційного суду від 21.08.2019 скасовано ухвалу суду від 30.05.2019 про призначення експертизи і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 14.01.2020 позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів. 27.08.2021 позивачем подано до суду заяву про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 30.09.2021 клопотання позивача про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи повернуто заявнику. 01.11.2021 позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 30.09.2021. Постановою Київського апеляційного суду від 26.11.2021 ухвалу суду від 30.09.2021 скасовано, клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 25.01.2022 призначено у справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. На вирішення експерта поставлено питання: чи страждав померлий [PERSON] , [INFO] , на психічне захворювання, яке впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , значення своїх дій та чи міг керувати ними в момент складення заповіту від 02.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 2574? Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 18.05.2022 виправлено описку та постановлено вважати вірною у резолютивній частині суду ім`я та дату народження особи щодо якої на вирішення експертам поставлено питання - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 29.06.2022 направлено матеріали справи до Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України для проведення судово-психіатричної експертизи відповідно до ухвали суду від 25.01.2022. 11.08.2022 листом Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України повідомлено суд про необхідність здійснення оплати проведення експертизи, надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 09.09.2022 провадження у справі поновлено. 01.11.2022 позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів. 21.02.2023 позивачем подано до суду клопотання про допит свідків. Ухвалою суду від 21.02.2023 витребувано від КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» оригінал медичної карти № 8790 за 2008 рік стаціонарного хворого [PERSON] 13.06.2024 Державною установою «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України надано до суду висновок судово-психіатричного експерта № 1342 від 28.12.2023. У судове засідання позивач, представник позивача, відповідач, представник відповідача та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомили. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Від третьої особи в матеріалах справа наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та третьої особи, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду справи. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено. У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною першою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Пунктом 1 частини першої статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно із частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частиною четвертою статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Зазначене дає підстави для висновку, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/61/19 (провадження № 61-8132св20). У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи. Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19) вказано, що хоча висновок експертизи у такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19 (провадження № 61-7260св22). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1796 (а.с. 39 т. 1). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 07.01.1988 серії [NUMBER] , актовий запис № 1 (а.с. 40 т. 1). 05.02.2016 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 36 т. 1). 02.11.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] заповів позивачу [PERSON] (а.с. 95 т. 1). За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 1342 від 28.12.2023 встановлено: (1) [PERSON] згідно із наданою медичною документацією з кінця 2008 року виявляв ознаки психічних та поведінкових порушень внаслідок органічного ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з медичним зниженням та параноїчним синдромом (маячення ревнощів) (F 07.8 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду; (2) У момент складення заповіту від 02.11.2015, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ганчук Ю.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 2574, [PERSON] , страждав на психічний розлад у вигляді Психічних та поведінкових порушень внаслідок органічного ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з медичним зниженням та параноїчним синдромом (маячення ревнощів) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с. 242-250 т. 2). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою та була знайома з її колишнім чоловіком, який неодноразово телефонував їй уночі, розповідав про неналежну поведінку позивачки. Розповідав, що прийшовши додому, подивився у вікно, де побачив повно чоловіків. Знає, що під час проживання їх у Гаврилівці [PERSON] виявляв ревнощі. Зазначила про випадок. коли позивачка прибігла до них та просила притулку. Вважає, що поведінка [PERSON] була неадекватна та не характерна для здорової людини. На роботі [PERSON] був нормальною людиною, а коли приходив додому вів себе неадекватно. Раніше з ним можна було більш менш знайти спільну мову та втихомирити, але в даних ситуаціях це було зробити неможливо. Свідок [PERSON] пояснила, що вони з [PERSON] та [PERSON] були сусідами. [PERSON] психічно був не здоровою людиною, говорив якісь нісенітниці на свою жінку [PERSON] . Одного разу [PERSON] прийшов до них та сказав, що [PERSON] втекла, а вони її приховують, почав шукати її під ліжком, заглядав у шафи. Коли вона зустрічала на вулиці [PERSON] , то завжди були розмови, що його жінка [PERSON] веде себе неправильно, з кимось зустрічається. [PERSON] вважає, що поведінка [PERSON] була неадекватна та ставала ще гірше з часом. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] був неадекватною людиною, одного разу бачив [PERSON] на вулиці без нижньої білизни, який кричав та не впізнавав його. Також зазначив, що [PERSON] зловживав алкоголем, а коли не зловживав алкоголем був сумним, дратівливим і не міг висловити свої думки. [PERSON] вважає, що [PERSON] мав розлади з психікою, поведінка [PERSON] змінювалась динамічно на погіршення, така його поведінка була характерна і на 2015 рік. Судом приймаються до уваги вказані показання свідків. Таким чином, виходячи з висновків судово-психіатричного експерта, пояснень свідків, суд вважає, що складений померлим заповіт не може породжувати правові наслідки, зазначені в ньому, а тому слід визнати недійсним. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 вересня 2019 року, №311/3823/15-ц від 14.11.2018 №61-5896св18 висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити передусім на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З огляду на це, доводи відповідача про працевлаштування заповідача та проходження ним служби не можуть прийматися до уваги в частині оцінки стану здоров`я померлого, тим більше його здатності до вчинення таких правочинів, оскільки вони не спростовують доводи, що викладені у висновку судово-психіатричного експерта № 1342 від 28.12.2023. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 року в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 року в справі № 902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як було встановлено судом, позивачка є дружиною [PERSON] та відповідно до ст. 1261 ЦК України належить до першої черги спадкоємців за законом. Тобто, у разі задоволення судом позовних вимог та визнання недійсним заповіту від 02.11.2015 відповідно до ст. 225 ЦК України, позивач буде спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України. Таким чином, позивач, як спадкоємець, має право оскарження заповіту на користь відповідача. Виходячи з цього та викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього та задоволення позову суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 580,00 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Outcome: approved