Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області із позовом до Оскільської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, третя особа: приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистов Сергій Юрійович, про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . На момент смерті спадкодавець був власником майна житловий будинок загальною площею 74,8 кв.м. житлова площа 40,4 кв.м. з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,1804 га, кадастровий номер 6322887500:01:001:0441 яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що вступила у фактичне володіння та управління будинком, користується ним та присадибною земельною ділянкою, проте не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про успадкування будинку, оскільки мати при житті зробила заповіт, посвідчений Студентською сільською радою Ізюмського району Харківської області 11.04.2017 року зареєстрований у реєстрі за № 03. На підтвердження цього нотаріус запросив копію даного заповіту з архіву сільсокої ради. Проте можливість отримати копію даного заповіту відсутня, оскільки внаслідок бойових дій як будинок померлої, так і сільська рада були повністю знищені. Також серед спадкоємців є ще її рідний брат, син померлої [PERSON] [INFO] , скоріш за все на якого і був складений заповіт, проте брат відмовляється від своєї частки в спадщині на користь позивача, про що подав заяву № 41 від 20 січня 2025 року. З метою захисту невизнаних прав позивач звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 03.04.2025 року справу було передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. 24 квітня 2025 року справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Харкова. Ухвалою суду від 02 травня 2025 року позов був залишений без руху. Ухвалою суду від 16 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити. Від Оскільської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистов Сергій Юрійович до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи положення ст. 128, 131, 223 ЦПК України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.09.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30.11.2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу дружині залишено прізвище « [PERSON] ». [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] було подано приватному нотаріусу Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистову С.Ю. заяву № 41 від 20.01.2025 про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Постановою № 337/02-31 від 21.03.2025 приватним нотаріусом Чистовим С.Ю. було відмовлено у [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку. З наданої до справи постанови № 4 про відмову у вчиненні нотаріальної дії також вбачається, що за даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру(заповіти/спадкові договори) № 79721043 від 16.01.2025 року Студенокською сільською радою Ізюмського району Харківської області 11.04.2017 року було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , за № 03. На підтвердження цих обставин приватним нотаріусом згідно підпункту 4.16. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку від спадкоємців було витребувані документи, які підтверджують вказані факти. Але станом на 21.03.2025 року заявник, [PERSON] , оригінал заповіту [PERSON] , [INFO] , посвідчений Студенокською сільською радою Ізюмського району Харківської області 11.04.2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 03, не надала в зв?язку з його відсутністю. На запит приватного нотаріуса від 21.03.2025 року за № 355/02-14 до Студенокського стростинського округу Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області про надання дублікату заповіту від імені [PERSON] , [INFO] , посвідченого Студенокською сільською радою Ізюмського району Харківської області 11.04.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 03, листом Студенокського стростинського округу Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 21.03.2025 року за № 02-02-16/07 було повідомлено, що внаслідок пожежі, яка виникла 02.09.2024 року знищено будівлю старостинського округу та рухоме і нерухоме майно Студенокської сільської ради, службова документація, в тому числі і нотаріальні справи. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2015, [PERSON] є власником житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2015, [PERSON] є власником земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Одним із способів набуття права власності є спадкування. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Тобто, часом відкриття спадщини у даній справі є дата смерті [PERSON] , [INFO] , - 29.08.2024. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Доказів про прийняття спадщини за заповітом будь-якою особою суду не надано, у зв`язку з чим, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. (ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав (постанова Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 522/11093/23). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Згідно з ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Згідно з п. 4.14 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п. 4.16 глави 10 Розділу ІІ Порядку № 296/5). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна (п. 4.18 глави 10 Розділу ІІ Порядку № 296/5). Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про нотаріат», неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79721891 від 16.01.2025, за № 73504084 було зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] , за заявою [PERSON] про прийняття спадщини. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Таким чином, обов`язковою підставою для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є наявність реальних та достатніх перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За змістом ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію, яка стосується предмету доказування. Недопустимими є докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також, які підтверджують обставини справи, які за законом мають бути підтверджені іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Окрім того, при вирішенні спору суд враховує, що норми міжнародного права встановлюють, що згідно зі стандартом, розробленим у практиці Європейського суду з прав людини на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ґрунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»). Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №761/42165/17-ц від 28 жовтня 2019 року. З урахуванням викладеного, виходячи з принципу пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суд дійшов висновку про наявність підстав визнання спадкових прав позивача в судовому порядку, оскільки ним доведено склад спадкового майна, прийняття спадщини у встановленому законом порядку, наявність реальних та достатніх перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Outcome: approved