Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

09.07.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просив суд позбавити відповідачку по справі батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2009 року народження та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Так, в обґрунтування позову позивач зазначав, що 29.01.2011 року між сторонами зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгорордського районного управління юстиції у Київській області, про що свідчить актовий запис за №16, від якого сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з батьком та доньку [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з матір`ю. Спільне життя у сторін не склалося, у зв`язку з чим рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі за №363/2718/16 від 20.10.2016 року шлюб між ними було розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу, син [PERSON] знаходиться на повному утриманні позивача та проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , у квартирі, що на праві приватної власності належить батькові позивача - [PERSON] . З того часу відповідачка не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні, не відвідує школу за місцем його навчання, не надає матеріальної допомоги на його утримання, що на думку позивача, є її свідомим ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому її необхідно позбавити батьківських прав та стягнути аліменти на утримання сина. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.08.2025 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.10.2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.10.2025 року, за клопотанням представника позивача, витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянкою Республіки Азербайджан [PERSON] , [INFO] , ІНН: [NUMBER] , закордонний паспорт серія [NUMBER] , в період з жовтня 2016 року по 09.07.2025 року, із зазначенням відомостей про час перетину кордону, назви пункту пропуску і напрямку перетину. 04.11.2025 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла інформація щодо неможливості надання інформації та необхідності зазначення прізвища, імені та по батькові відповідачки латинськими літерами. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.11.2025 року замінено третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгоросдького району Київської області та витребувано у третьої особи - Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області висновок щодо розв`язання спору між сторонами по справі про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.12.2025 року повторно витребувано у третьої особи - Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області висновок щодо розв`язання спору між сторонами по справі про позбавлення батьківських прав. 29.12.2025 року від представника Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області до суду спрямовано висновок щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки по справі, затверджений рішенням від 26.12.2025 року за №938/31. Ухвалою суду від 22.01.2026 року закрито підготовче провадження та вказана справа призначена до судового розгляду. Позивач та його представник надали суду заяву, в якій просили провести засідання за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Будь-яких інших клопотань, в тому числі і щодо допиту сина сторін по справі, свідків, до суду від них не надходило. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, крім того повідомлялась через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, а тому суд, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 10.03.2026 року, відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, при цьому надали до суду заяви, в яких розгляд справи просили проводити за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши надані позивачем та третіми особами докази, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду цієї справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, судом встановлено, що з 29.01.2011 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20.10.2016 року у справі за №363/2718/16-ц. Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 19.08.2011 року. Позивач, звертаючись до суду з цими вимогами зазначав, що після розірвання шлюбу син знаходиться на повному утриманні позивача та проживає разом з ним, а донька сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю. Відповідачка не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні, не відвідує школу за місцем його навчання, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Так, на підтвердження вказаного позивач надав суду наступні докази: Довідку за №172, видану 03.07.2025 року директором Коцюбинського ліцею за №2 Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у 9-Б класі вказаного ліцею, зі слів класного керівника, батько приймає активну участь у шкільному житті сина, а мати контакту із закладом, де навчається її син, не підтримує, із вчителями не спілкується. 03.07.2025 року заступником начальника служби [PERSON] та головним спеціалістом служби [PERSON] , було проведено обстеження умов проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що за вказаною адресою проживають: [PERSON] (батько), [PERSON] (син), [PERSON] (дідусь), [PERSON] (бабуся). В результаті обстеження встановлено, що в помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм, в квартирі чисто та затишно, для дитини в родині створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку та виховання, зі слів батька дитини, мати дитини проживає за кордоном з 2019 року та бачила дитину 7 років тому. 04.10.2019 року [PERSON] (батько позивача) набув права власності за договором купівлі-продажу на квартиру за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського району, Київської області, Петровою С.М. та зареєстровано в реєстрі за №1857. Зазначене також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 24.11.2000 року [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , придбали в рівних частинах житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.А. Згідно письмових пояснень від 30.10.2025 року в.о. начальника Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області - Службою було здійснено виїзд за місцем можливого проживання відповідачки - [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що за даною адресою [PERSON] не проживає та не зареєстрована. З довідки за №99/17-23 від 29.10.2025 року, що видана старостою Шурдик С. Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за даними РТГ не зареєстрована та фактично не проживає. 26.12.2025 року рішенням за №938/31 Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, затверджено Висновок щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] . Так, згідно зазначеного Висновку, Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки Службою встановлено, що після розірвання шлюбу, син сторін по справі - [PERSON] залишився проживати з батьком - позивачем, а донька сторін - [PERSON] , [INFO] - з матір`ю - відповідачкою по справі. Мати не бере участі у житті сина. Син мешкає з батьком, бабусею та дідусем, умови проживання дитини задовільні. Зі слів позивача, відповідачка мешкає за кордоном та бачила сина 7 років тому. [PERSON] навчається в Коцюбинському ліцеї за №2, зі слів класного керівника, батько приймає активну участь у шкільному житті сина, а мати контакту із закладом, де навчається її син, не підтримує, із вчителями не спілкується. Батько займається лікуванням сина, забезпечує виконання медичних рекомендацій та організовує надання необхідної медичної допомоги. Зі слів позивача, мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, він одноособово займається вихованням сина та його матеріальним забезпеченням, дитина повністю знаходиться на його утриманні. Батько вказує на те, що мати життям та здоров`ям сина не цікавиться, матеріально не опікується, не здійснює підготовку до дорослого життя, не проявляє інтересу до внутрішнього світу хлопця. Служба не змогла зв`язатися з відповідачкою для отримання відповідних пояснень. [PERSON] повідомив представникам Служби, що мати з ним не спілкується, останній раз він бачив її приблизно 6-7 років тому. Так, відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України - сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці . Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п. 15, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року за №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»), (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа за №227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа за №753/2025/19, дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі за №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 22.11.2023 року в справі за №320/4384/18, від 19.02.2024 року в справі за №159/2012/23, від 21.02.2024 року в справі за №404/9387/21. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року в справі за №320/5094/19, від 07.03.2024 року в справі за №947/7448/22, від 01.08.2024 року в справі за №366/52/21. Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 року в справі за №464/2040/23). Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 року за №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Також, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі за №645/731/18, від 29.01.2020 року у справі за №127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі за №643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі за №712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі за №640/15049/17, від 13.03.2019 року у справі за №631/2406/15-ц, від 24.04.2019 року у справі за №331/5427/17, від 29.04.2020 року у справі за №522/10703/1. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року за №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Савіни проти України» (за №39948/06 від 18.12.2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява за №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). У рішенні від 30.06.2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява за №70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Указану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі за №753/2025/19. Що стосується висновку Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку щодо її неповнолітнього сина, суд вважає, що його складено та затверджено передчасно, оскільки він ґрунтується виключно на поясненнях самого позивача, відповідачка навіть не була повідомлена Службою про вказану перевірку і як наслідок не могла надати відповідні пояснення щодо своєї поведінки відносно сина. Так, відповідачка не була ознайомлена з висновком про доцільність позбавлення її батьківських прав, адже вона, у разі незгоди з ним, має право на його оскарження. Матеріали справи такої інформації не містять, як й того, що на засіданні комісії була заслухана думка матері дитини. Тобто, даний висновок ґрунтується виключно на судженнях самих членів комісії, які в своє чергу взяли до уваги виключно пояснення позивача, а відтак на переконання суду, цей висновок є однобічним. Що стосується пояснень неповнолітнього [PERSON] , 2009 року народження, то суд позбавлений можливості допитати хлопця, оскільки його батько - позивач про справі такого клопотання не заявив, навпаки просив суд розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних у справі письмових доказів. Виходячи з вищевказаного, суд оцінює критично зазначений висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та не погоджується з ним, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та передчасним, а те, що представники Служби не мали змоги зв`язатися з відповідачкою та вислухати її точку зору з приводу ситуації, яка склалася в родини, жодним чином не може слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав, як і не може бути прямим і однозначним доказом невиконання нею своїх батьківських обов`язків свідомо, з власної волі. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських суд зазначає, що необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Доведення обставин свідомого умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено саме на позивача. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд звертає увагу на те, що умовою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підставу позбавлення батьківських прав, що передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, її свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно сина в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Суд констатує, що у справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування тощо. А відтак, суд, критично ставиться до викладених у позовній заяві обставин щодо свідомого нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання та утримання сина, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно сина. А відтак, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що в цій частині позову слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд приходить до наступного: Так, відповідно до ст. 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог, закріплених у ст. 121 та ст. 122 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122, 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Статтею ст. 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Так, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Стаття 183 СК України вказує на те, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року слідує, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дитина проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні, на відповідачку, як на матір покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення свого неповнолітнього сина, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини. Судом встановлено, що днем пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини є 09.07.2025 року. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що позов про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню. Окрім того, суд зауважує, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» - позивачі у справах за позовами щодо стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Судом встановлено, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачем судових витрат за вимогу про стягнення аліментів понесено не було, а відтак з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Також, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем сплачено судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. за вимогу про позбавлення відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина, в задоволенні якої судом було відмовлено, а відтак, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: partial