Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

30 червня 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] (далі: відповідач), третя особа - [PERSON] (далі: третя особа-1) про виселення відповідача з кв. [ADDRESS] та вселення позивача до вказаної квартири. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на належність їй на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-93 та №3-92 після смерті [PERSON] , 1/4 частки кв. [ADDRESS] та протиправне порушення її права користування вказаною квартирою відповідачем, яка не має жодних майнових прав на цю квартиру, шляхом не допуску до квартири, зміни замків від вхідних дверей і не надання ключів. Вона та третя осособа-1 неодноразово звертались до поліції, однак перешкоди не усунуті. За наявності цивільно-правових правовідносин відомості за її заявами про кримінальне правопорушення до ЄРДР не внесені. Також повідомила, що відповідач є власником кв. [ADDRESS] та 1/2 частини кв. [ADDRESS] . Відповідач, заперечуючи проти позову, посилалась на те, що вона є рідною племінницею спадкодавця [PERSON] , з якою проживала однією сім`єю у спірній квартирі з 2005 року. Вона піклувалась про [PERSON] , допомагала у господарстві, несла усі витрати щодо лікування останньої, а також взяла на себе усі витрати щодо організації поховання [PERSON] . Оскільки станом на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом з [PERSON] , вона вважається такою, що прийняла спадщину. Правові підстави закликання до спадкування за законом після смерті [PERSON] позивача та третьої особи - 1, відсутні. Так, відповідно ч.1, ч.2 ст.1260 ЦК України позивач не може спадкувати після смерті [PERSON] та, відповідно, не має права на спадщину за законом. Станом на час видачі свідоцтв про право на спадщину за законом №3-93 та №3-92 документи, що підтверджують юридичний факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , їх батьком [PERSON] відсутні, що також підтверджується постановою Харківського апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №643/12958/18. Вказала, що 22.10.2020 вона подала до П`ятої ХДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] . Долучена до позовної заяви інформаційна довідка №214159861 від 26.06.2020 стосовно відповідача є неналежним доказом, оскільки відповідач згоди позивачу та [PERSON] на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації щодо себе не надавала. 09.11.2021 відповідач звернулась до позивача, третя особа П`ята ХМДНК (далі: третя особа-2) з зустрічною позовною заявою про: визнати позивача такою, що не має права на спадкування за спадковою справою №983/2016 і не може бути спадкоємцем на майно [PERSON] , а саме - кв. [ADDRESS] ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом №3-93 від 21.02.2019; зобов`язати третю особу-2 скасувати нотаріальну дію щодо видачі вказаного свідоцтва. В обґрунтування заявлених зустрічних вимог відповідач посилалась на обставини наведені у відзиві на первісний позов та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №643/12958/18. Також, вказала про відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин між позивачем, третьою особою-2 та спадкодавцем [PERSON] на час видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Вважає, що за можливого усиновлення [PERSON] позивача, остання не може бути спадкоємцем [PERSON] . Третя особа-1 проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на положення ч.2 ст.1260 ЦК України, зазначивши, що положення цієї норми стосується правовідносин між усиновленим та його біологічними батьками та не стосується правовідносин, що склались між позивачем та [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] незалежно від того, усиновлена вона чи ні, є законним спадкоємцем [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину видане їй законно. 24.02.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення первісного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зустрічний позов просив задовольнити. Третя особа-1 первісний позов підтримала в частині вселення [PERSON] до кв. [ADDRESS] , проти задоволення зустрічного позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. До судового засідання позивач, відповідач, третя особа-2, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Позивач подала заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач причину неявки не сповістила. Третя особа-2 розгляд справи просила здійснювати за відсутності її представника. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Приписами ч.3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Підстави передбачені ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, судом не встановлені. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та третьої особи-2. Одночасно суд зазначає, що розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості повідомлення про явку в суд не є порушенням ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено записом про народження №178, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126,133,135 СК України (т.2 а.с.80, 81,82). [INFO] народилась [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00017741194 від 04.03.2017, записом акта про народження (т.2 а.с.128-129,130). [INFO] народилась [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Що підтверджено повісткою про народження серії [NUMBER] , витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126,133,135 СК України (т.2 а.с.83, 132). 22.04.1978 зареєстрований шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.04.1978 (т.2 а.с.133). Таким чином, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є рідними братом та сестрами. [INFO] народилась позивач, батьками є [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 19.03.2021 (т.2 а.с.78, 199). 24.04.1985 між позивачем та [PERSON] зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації « [PERSON] », що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00014021997 від 13.06.2014 (т.2 а.с.146). 02.10.1993 між позивачем та [PERSON] укладений шлюб, прізвище дружини після реєстрації « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.10.1993 (т.2 а.с.147). [INFO] народився [PERSON] (третя особа-1), батьками є [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т.2 а.с.84). [INFO] народилась відповідач, батьками є [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т.2 а.с.135). Отже, позивач, третя особа-1 та відповідач, - є двоюрідними сестрами та братом та, відповідно, племінниками [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00017575192 від 24.01.2017 (т.2 а.с.141). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.01.2008 (т.2 а.с.134). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.11.2016 (т.2 а.с.122). Зі смертю [PERSON] відкрилась спадщина. З заявим про прийняття спадщини звернулись позивач, відповідач та третя особа-1. Так, [PERSON] у цілому на праві власності належала кв. [ADDRESS] , що підтверджено довідкою КП «ХМБТ» від 18.08.2017 (т.2 а.с.163). 21.02.2019 державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О.В. видане позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом №3-93 після [PERSON] - на частку кв. [ADDRESS] (т.2 а.с.184). У вищезазначеному свідоцтві також вказано, що спадкоємцями [PERSON] також є її рідний племінники [PERSON] у розмірі 1/4 частці та [PERSON] у розмірі 1/2 частці. 12.01.2021 державним нотаріусом П`ятої ХМДНК Денисюк Т.С. видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом №13-3 після [PERSON] - на 1/2 частку кв. [ADDRESS] (т.2 а.с.8). Право власності позивача, відповідача, третьої особи-1 за первісним позовом на спадкове майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційної довідкою від 25.06.2020 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.01.2021 (т.1, а.с.18,19, т. 2 а.с.9). Таким чином, на теперішній час кв. [ADDRESS] належить у розмірі 1/4 частки - позивачу, у розмірі 1/4 частки - третій особі-1 та у розмірі 1/2 - відповідачу. Позивач та третя особа неодноразово звертались до правоохоронних органів з заявами про порушення відповідачем свого права на проживання у спірній квартирі. 28.01.2025 рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова встановлений факт, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є двоюрідним братом [PERSON] , [INFO] . 09.10.2025 постановою Харківського апеляційного суду рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.01.2025 залишене без змін. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Щодо первісного позову. Положеннями ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ч.1, ч.3 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з довідки ст. ДОП Київського ВП ГУНП в Харківській області Гуцева С., 29.05.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області надійшло звернення [PERSON] щодо перешкоджання [PERSON] у користуванні власністю - часткою кв. [ADDRESS] . Відомості за завою [PERSON] до ЄРДР не внесені, заявнику рекомендовано звернутись з цього приводу до суду (а.с.27,28). Відповідач безпідставно перешкоджає [PERSON] у здійсненні нею права володіння та користування нерухомим майном, вселенню та проживанню в спірній квартирі, співвласником якої є також позивач. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про вселення до спірної квартири обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню. Беручи до уваги належність відповідачу на праві власності частки спірної квартири, зважаючи на принцип непорушності права власності, а також не підтримання позивачем вимоги про виселення відповідача з кв. [ADDRESS] , - позовна заява в цій частині вимог задоволенню не підлягає. Щодо зустрічного позову. Відповідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ст.1217 ЦК України. Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Положеннями ст.1260 ЦК України передбачено, що у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням. Усиновлений та його нащадки не спадкують за законом після смерті батьків усиновленого, інших його родичів за походженням по висхідній лінії. Усиновлення є юридичним фактом, в силу якого між дитиною й усиновлювачем встановлюються такі ж правові відносини, які існують між кровними батьками і дітьми. Усиновлені втрачають особисті і майнові права та обов?язки по відношенню до своїх рідних батьків і кровних родичів і набувають їх по відношенню до усиновлювачів та їх родичів. Вищевказана норма права передбачає, що усиновлений та його нащадки не спадкують після смерті своїх кровних батьків, інших його родичів за походженням по висхідній лінії. Таким чином, посилання представника відповідача на відсутність у позивача права на спадкування після [PERSON] , за можливого усиновлення батьком [PERSON] , який є рідним братом спадкодавця, - правового значення не мають. Дослідженими судом доказами у їх сукупності встановлений родинний зв`язок між позивачем та спадкодавцем, а саме, що [PERSON] є племінницею [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Беручи до уваги, що станом на час смерті [PERSON] її рідні брат [PERSON] та сестра [PERSON] померли, спадкування [PERSON] здійснювалось саме за правилами ч.3 ст. 1266 ЦК України. Посилання представника відповідача на скасування 23.05.2019 судом апеляційної інстанції рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.12.2018 про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , а відповідно, відсутність правових підстав закликання до спадкування позивача, не приймаються судом, оскільки рішення суду першої інстанції в порядку окремого провадження скасоване за наявності спору про право (т.1 а.с.114-116). З урахуванням викладеного, [PERSON] мала право на спадкування після тітки [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом 21.02.2019р. видане державним нотаріусом Восьмої ХМДНК Кретовою О.В. позивачу [PERSON] на частку кв. [ADDRESS] за наявності відповідних правових підстав, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що 09.10.2025 набуло законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.01.2025. Відкриття касаційного провадження не є підставою для зупинення провадження у справі, оскільки відповідно до п.5 ч.1 ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Разом з тим, у разі скасування такого рішення за наслідками розгляду справи у касаційному порядку відповідач вправі подати заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відповідно до п.3 ч.2 ст.423 ЦПК України, оскільки однією з підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позову позивачем сплачений судовий збір у сумі 1 681, 60 грн., а також нею понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн., що полягали у підготовці (складанні) позовної заяви, які позивач просила стягнути з відповідача (т.1 а.с.1,2, 225, 226, 227, 228-230, 231). Таким чином, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у сумі 840, 80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500 грн. Зважаючи на відмову у задоволені зустрічного позову, судові витрати за ним покладаються на [PERSON] .

Outcome: partial