Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

02.12.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30 вересня 2016 року у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 93. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] . За останній рік спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів. З листопада 2025 року сторони мешкають окремо, подружніх стосунків не підтримують. У зв`язку з цим подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 25.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Проти заочного рішення не заперечував. Відповідач надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги не заперечує та підтримує їх у повному обсязі. Після розірвання шлюбу залишається на прізвищі чоловіка [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що знаходиться в матеріалах справи, 30 вересня 2016 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 93. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Як встановлено з позовної заяви, подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримує з листопада 2025 року, спільне господарство не ведуть. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Примушування до їх збереження не допускається. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись, наполягали на розірванні шлюбу. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач не наполягала на зміні прізвища після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини 1статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення судового збору з відповідача, суд вважає можливим залишити судові витрати за позивачем.

Outcome: approved