Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

29.12.2023 позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, у якому просить усунути перешкоди у здійсненні Чернігівською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, площею 0,12 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом: - зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на користь держави в особі Чернігівської міської ради; - скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,12 га, з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2275586374101; - скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066; - скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1563896174101; - зобов?язання [PERSON] привести земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що пунктом 7 рішення Чернігівської міської ради від 29.08.2019 № 44/VII-19 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва по [ADDRESS] . Пунктом 31 рішення Чернігівської міської ради від 20.12.2020 № 3/VIІI-31 затверджений проєкт відведення та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,1200 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066 для індивідуального садівництва. 29.01.2021 за [PERSON] зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку. Того ж дня [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. Передача [PERSON] земельної ділянки суперечить вимогам чинного законодавства та порушує виключне право власності територіальної громади міста Чернігова на земельну ділянку. За результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою в кримінальному провадженні встановлено, що проєкт землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066 не відповідає вимогам законодавства за складом та правилами оформлення. Із урахуванням оприлюдненої інформації Деснянського басейнового управління водних ресурсів про площу водозбірного басейну річки Десна 88,9 тис. кв.км, експерт установив, що річка належить до великих, для яких статтею 88 Водного кодексу України та статтею 60 Земельного кодексу України встановлений розмір прибережної захисної смуги 100 метрів. Після виконання викопіювання про розташування спірної земельної ділянки відносно берегу річки Десна експерт зробив висновок, що межі вказаної ділянки входять до прибережної захисної смуги водного об?єкта. Крім того, Державне науково-виробниче підприємство «Картографія» надало викопіювання з ортофотоплану, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066 повністю знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна. Передача в приватну власність земель водного фонду для індивідуального садівництва законом не передбачена. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені законодавством, а проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі та межах, установлених законодавством. Відсутність цього проєкту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати в приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Таким чином, згадане вище рішення Чернігівської міської ради про затвердження проєкту землеустрою та передачу [PERSON] у власність спірної земельної ділянки суперечить вимогам статей 58, 60, 61, 83, 84 Земельного кодексу України та статей 86, 88, 89 Водного кодексу України. Ураховуючи порушення вимог законодавства при розпорядженні та використанні землями водного фонду, земельна ділянка має бути повернута на користь Чернігівської міської ради як законного розпорядника земель даної категорії. Також, належить скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку, скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за нею на садовий будинок [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача знести його. Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Карапута Л.В. ухвалою від 09.01.2024 прийняла позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрила провадження у справі, призначила підготовче засідання та встановила сторонам строк для подачі суду заяв по суті справи, визначених частиною другою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). 05.02.2024 від представника третьої особи, адвоката Матвійчук А.С., засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові пояснення щодо позову, стислий зміст яких зводиться до того, що [PERSON] у законний спосіб отримав земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, яка в подальшому законно була відчужена [PERSON] (а.с. 188-190 том 1). 09.02.2024 представник [PERSON] , адвокат Лутай Н.М., через систему «Електронний суд» подала відзив, де зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, уважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Указує, що право власності на спірну земельну ділянку й садовий будинок набуте законно на підставі рішень Чернігівської міської ради, погодженого проєкту землеустрою та належної державної реєстрації. Спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, відноситься до території житлової садибної забудови та не належить до земель водного фонду або прибережної захисної смуги, межі якої в установленому законом порядку не визначені. Посилання прокурора на експертний висновок є необґрунтованими, оскільки він не враховує містобудівну документацію та не є належним і допустимим доказом. У зв`язку з цим підстав для задоволення позову немає (а.с. 200-207 том 1). 09.02.2024 представник відповідача за допомогою системи «Електронний суд» також подала клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. 12.02.2024 заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав відповідь на пояснення третьої особи, де зазначив, що в поясненнях третьої особи відсутні відомості, які спростовують твердження позовної заяви про те, що на спірній земельній ділянці збудований об`єкт нерухомого майна після 2011 року, а відомості про нього в технічному паспорті не відповідають фактичним даним про площу, конфігурацію, склад матеріалів та рік побудови, які встановлені в протоколі огляду місця події та висновку експертизи (а.с. 3-4, том 2). 13.03.2024 заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав відповідь на відзив, у якому зазначає, що висновком судової експертизи з питань землеустрою від 31.01.2023 № 44484460/21-24 установлено, що проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066 не відповідає вимогам законодавства, оскільки в ньому відсутні межі прибережної захисної смуги та відомості про водоохоронні обмеження. Твердження відповідача про те, що експертизою не встановлено розташування спірної ділянки в межах прибережної захисної смуги річки Десна, спростовуються матеріалами експертизи, якими підтверджено, що земельна ділянка входить до такої смуги. Відповідно до статті 58 Земельного кодексу України землі прибережних захисних смуг належать до земель водного фонду та не потребують додаткового доказування цього факту. Згідно зі статтею 88 Водного кодексу України та Генеральним планом м. Чернігова ширина прибережної захисної смуги річки Десна становить 100 метрів. Інформація Деснянського басейнового управління водних ресурсів і матеріали ДНВП «Картографія» підтверджують, що спірна земельна ділянка повністю розташована в межах 100-метрової прибережної захисної смуги. Посилання відповідача на застосування норм ДБН 360-92** щодо 20-метрової смуги є необґрунтованими. Таким чином, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а встановлення для неї цільового призначення для індивідуального садівництва є протиправним. Рішення органу місцевого самоврядування та подальше відчуження ділянки не змінили її правового режиму. Крім того, твердження відповідача про знесення садового будинку не спростовують доводів позову про те, що такий об`єкт не існував на момент державної реєстрації права власності та його відчуження. Докази демонтажу будинку та припинення права власності в Державному реєстрі речових прав не надані, у зв`язку з чим відповідне речове право підлягає припиненню в судовому порядку (а.с. 52-57 том 2). 19.02.2024 заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав заперечення на клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 24-29 том 2). 29.02.2024 заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав заяву про забезпечення позову (а.с. 10-15 том 2). Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 04.03.2024 відмовив у задоволенні заяви заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури про забезпечення позову. Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 21.03.2024, за клопотанням представника відповідача, витребував у Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області поземельну книгу земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та в Чернігівської міської ради викопіювання із затвердженого генерального плану міста Чернігова разом з планом використання і забудови територій за місцем знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 26.03.2024 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 26.03.2024 № 887/0/15-24. На підставі рішення зборів суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2024 № 4 справа передана до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024 справа визначена для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Супруну О.П. Суддя Супрун О.П. ухвалою від 04.04.2024 прийняв справу до свого провадження та призначив підготовче засідання на 09.05.2024. Чернігівський апеляційний суд постановою від 08.05.2024 задовольнив апеляційну скаргу та скасував ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.03.2024 у справі №750/19060/23; наклав арешт на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] (РНОКП [NUMBER] ) та заборонив державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості, які стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066. Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 09.05.2024 призначив по справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручив експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставив питання про те, чи знаходилась земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на момент її відведення в приватну власність [PERSON] у межах прибережної захисної смуги річки Десна? Якщо так, то яка її частина потрапляла до меж прибережної захисної смуги річки Десна? Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 01.07.2024, за клопотанням експерта, поновив провадження у справі. Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 19.06.2024, унесеною до протоколу судового засідання, витребував у Деснянського басейного управління водних ресурсів інформацію щодо розмірів прибережної захисної смуги р. Десна в районі м. Чернігова, у Чернігівського обласного центру з гідрометеорології інформацію щодо меженного періоду протягом літа-осені по р. Десна біля м. Чернігова. Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 03.10.2024 направив матеріали справи Київському науково-дослідному інституту судових експертиз для проведення судової земельно-технічної експертизи та зупинив провадження у справі. 02.01.2025 від Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта від 24.12.2024 № 628/24-24 (а.с. 190-197 том 2). Суд ухвалою від 03.01.2025 поновив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 13.02.2025. Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 13.02.2025 зупинив провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 369/11062/17 за позовом першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Фастівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними розпоряджень та повернення майна на користь держави з незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 25.05.2023. 18.11.2025 суд, за клопотанням Чернігівської обласної прокуратури, поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 18.12.2025. Суд ухвалою від 18.12.2025, унесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 28.01.2026. 28.01.2026 розгляд справи відкладений до 24.02.2026, у зв`язку з неявкою представника позивача. У судовому засіданні представник Чернігівської міської ради та прокурор просили задовольнити позовні вимоги. Представника відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Представника третьої особи в судовому засіданні заявила, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач та третя особа до суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 04.05.2018, на замовлення [PERSON] , ТОВ «Експерта компанія «ІТЕО» виготовило технічний паспорт на садовий будинок [ADDRESS] , побудований у 1991 році, загальною площею, згідно з експлікацією приміщень до плану житлового будинку, 8,1 кв.м. Площа будівлі складає 8,1 кв.м, із яких: площа коридору 2,7 кв.м, площа кімнати 5,4 кв.м. Конструктивні елементи будівлі: фундамент бетон, стіни цегла, покрівля шифер, перекриття дерево, підлога дошки. Будівля обладнана електрикою, має висоту в 3 м, площу основи 10 м (а.с. 99-102 том 1). За заявою [PERSON] . Чернігівська міська рада своїм рішенням від 17.05.2018 № 233 присвоїла поштову адресу садовому будинку, загальною площею 8,1 кв.м, по [ADDRESS] в (скорочена адреса [ADDRESS] (а.с. 96 том 1). Рішенням від 30.05.2018 № 41335137 державний реєстратор прав на нерухоме майно ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Углик Н.М., за результатами розгляду заяви [PERSON] про державну реєстрації прав та обтяжень від 24.05.2018 № 28371063 та долучених до неї документів, провела державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на садовий будинок у [ADDRESS] (а.с. 104 том 1). Як убачається з витягу з рішення Чернігівської міської ради від 29.08.2019 №44/VII-19 (пункт 7), [PERSON] наданий дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва в [ADDRESS] (а.с. 43 том 1). Також, Чернігівська міська рада рішенням від 24.12.2020 № 3/VІII-31 (пункт 31) затвердила [PERSON] проєкт землеустрою та передала безоплатно у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,1200 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066, для індивідуального садівництва (копія витягу з рішення на а.с. 44 том 1). Відповідно до інформаційної довідки № 288889774 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Реус Р.В., на підставі заяви [PERSON] та рішення Чернігівської міської ради № 3/VIІI-31 від 24.12.2020, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40244379 від 22.01.2021, а саме за [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер: 7410100000:02:051:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1563896174101 (а.с. 46-48 том 1). 29.01.2021 [PERSON] уклав із [PERSON] . Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер: 7410100000:02:051:0066, серія та номер: 397, який посвідчив приватний нотаріус Реус Р.В. (а.с. 108-111 том 1). Відповідно до інформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 271112775 від 18.08.2021, власником садового будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 105-107 том 1). 15.07.2021 прокурором виявлене кримінальне правопорушення, яке полягало в тому, що невстановлені особи, шляхом обману, на підставі підроблених документів, заволоділи в порядку безоплатної приватизації земельними ділянками місцевої громади, загальною нормативною грошовою оцінкою 20,5 млн грн (копія витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань № 42021270000000073 на а.с. 139 том 1). Прокурор Корюківської окружної прокуратури постановою про призначення судової експертизи з питань землеустрою від 15.09.2021 у кримінальному провадженні № 42021270000000073 призначив експертизу з питань землеустрою, на розгляд якої поставлено питання про відповідність технічної документації на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вимогам землеустрою та іншим нормативно-правовим актам (а.с. 53-55 том 1). Судовий експерт Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України В. Курінний своїм висновком від 31.01.2023 № 4448-4460/21-24 установив, що проєкт землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не відповідає вимогам законодавства за складом та правилами оформлення (а.с. 56-70 том 1). У висновку експерт, серед іншого, зазначив, що оскільки на кадастровому плані відсутні межі частини ділянки прибережної захисної смуги, а в «Переліку обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути» відсутні відомості про відповідне водоохоронне обмеження, проєкт землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066, не відповідає вимогам законодавства, чинного на 24.02.2020, за складом, змістом та правилами оформлення, виявлені недоліки є суттєвими. Як убачається з викопіювання, наданого ДНВП «Картографія», з ортофотоплану масштабу 1:10 000 станом місцевості на 2009 рік з нанесенням меж земельних ділянок: 7410100000:02:051:0067, 7410100000:02:051:0066, 7410100000:02:051:0066, берегової лінії водних об`єктів та межі 100 метрової прибережної смуги, межі цих ділянок входять до прибережної захисної смуги вказаного водного об`єкта (а.с. 82 том 1). Згідно відповіді Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 14.09.2023, наданої на запит прокуратури від 01.09.2023 про вжиті заходи до поновлення інтересів місцевої громади, порушені фактом протиправного заволодіння [PERSON] земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 7410100000:02:051:0066, площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS] , прибережна захисна смуга вздовж правого берега річки Десна рішенням Чернігівської міської ради не затверджена (а.с. 83-85, 86-90 том 1). За інформацією Деснянського басейнового управління водних ресурсів від 21.12.2022, наданою на запит прокуратури від 01.09.2023, річка Десна відноситься до великих річок, ширина її прибережної захисної смуги становить 100 м (а.с. 91-92, 93 том 1). Згідно протоколу огляду від 14.09.2021, у ході огляду земельної ділянки 7410100000:02:051:0067 та садового будинку за адресою: [ADDRESS] установлено, що садовий будинок має розмір 245х385 см, стіни будинку з піноблоку, одна стіна повністю відсутня, дві в розібраному, аварійному стані, віконних та дверних пройомів не виявлено. Перекриття: дерев`яні балки 12х10 см, стропила дерев`яні розміром 10х5 см. Дах двускатник. Обрешітка шалівка. Покриття відсутнє. Фундамент з червоної цегли розміром у одну цеглину (у один ряд). Оздоблення будівлі відсутнє. Франтом даху дерев`яний. Земельна ділянка поросла бур`яном. Під час огляду земельної ділянки 7410100000:02:051:0066 та садового будинку за адресою: [ADDRESS] , установлено, що він має розмір 248х383см, стіни будинку з піноблоку. Стропила 5х10 см даху двохметрові. Перекриття дерев`яне 10х12 см. Обрешітка з дерев`яної дошки 0,25 см. Франтом зашитий шалівкою. Фундамент в один ряд товщиною в одну цеглину. Підлога відсутня. Дверні прорізи не заповнені. Одна стіна будинку частково зруйнована. Покрівля відсутня. Під час огляду земельної ділянки 7410100000:02:051:0065 та садового будинку за адресою: [ADDRESS] , установлена відсутність садового будинку на зазначеній земельній ділянці. Також відсутні будь-які ознаки наявності будинку, такі як фундамент чи будівельне сміття, у разі його знесення. Земельна ділянка вкрита бур`яном та молодими деревами (а.с. 112-121 том 1) Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №42021270000000073 від 12.10.2021 №3968-3970/21-24, під час натурального обстеження встановлено, що по [ADDRESS] фактично зовнішні розміри та матеріали, які використані при будівництві садового будинку, не відповідають вихідним даним, зазначеним у технічному паспорті МБТІ на садовий будинок [ADDRESS] , [PERSON] , виготовленому станом на 04.05.2018 (фото 20-31) (а.с. 122-136 том 1). Листом від 07.06.2021 № 413 Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради повідомило, що станом на 31.12.2012 право власності на об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] не зареєстровано. Інвентаризацію об`єктів (садових будинків) за вказаними адресами, підприємство не проводило та інвентаризаційні справи в матеріалах архіву відсутні (а.с. 140 том 1). Згідно з листом № 01-12/74-вих від 21.09.2022 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради розглянуто запит від 12.09.2022 № 15/3/1-352вих.22 про надання інформації про звернення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за одержанням будівельних паспортів, реєстрацією повідомлень про початок будівельних робіт та декларацій про готовність завершених будівництвом садових будинків у м. Чернігові за адресами: [ADDRESS] . Згідно даних єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, відомості відсутні (а.с. 141 том 1). Також, листом від 05.10.2022 Державна інспекція архітектури та містобудування повідомила, що нею розглянуто запит Чернігівської обласної прокуратури від 12.09.2022 за № 15/3/1-352вих22 щодо надання інформації про звернення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за одержанням будівельних паспортів, реєстрацією повідомлень про початок виконання будівельних робіт та декларацій про готовність об`єктів до експлуатації в м. Чернігові за адресами: [ADDRESS] . У Реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку «Місцезнаходження об`єкта: [ADDRESS] » документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не виявлено (а.с. 142-143 том 1). Деснянське басейнове управління водних ресурсів листом від 28.08.2024 №825/3-1/ДС/25-24, на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.07.2024 у рамках провадження № 2/750/561/24, повідомило, що відповідно до геопорталу «Державний водний кадастр: облік поверхневих водних об`єктів», розміщеного на офіційному сайті Держводагентства, річка Десна протікає територією м. Чернігів та має характеристики: тип об`єкта гідрографії річка; довжина 575 км; площа водозбірного басейну 88 900 кв.км; клас об`єкта гідрографії велика. Відповідно до статті 88 Водного кодексу України прибережна захисна смуга для великих річок становить 100 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації, згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів. Межі прибережних захисних смуг зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг уносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель. Витребувана інформація щодо розмірів та меж прибережної захисної смуги річки Десна в межах міста Чернігів в управлінні відсутня (а.с. 150-151 том 2). Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі №750/19060/23 від 24.12.2024 №628/24-24 установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:02:051:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 24.12.2020, повністю знаходилась у межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна, про що наведено в додатку 1 до висновку. Цільове призначення досліджуваної земельної ділянки змінилось із «землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам» код виду цільового призначення 16.00 на цільове призначення «Для індивідуального садівництва» код виду цільового призначення 01.05, змінилось за розробленим проектом землеустрою (а.с. 190-196 том 2). Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кожній особі надане право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Велика Палата Верховного Суду в постанові № 903/129/18 від 15.10.2019 зазначила, що сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. У даному випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає в необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (місцевої громади) і власника, повернення землі в державну власність та дотримання принципу її раціонального використання, що відповідає принципу, закріпленому в Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Стаття 21 ЗК України передбачає, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до статті 3 Водного кодексу України (далі ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Відповідно до статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування: а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо; б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури; в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури; г) військовим частинам Державної прикордонної служби України у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами. За приписами пункту «ґ» частини четвертої статті 83 та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які належать до земель державної та комунальної власності, не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом, що передбачені, зокрема положеннями частини другої статті 59 ЗК України, а саме громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Отже, за змістом зазначених норм права, прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 88-90 ВК України. Згідно з положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель. Прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Статтею 61 ЗК України та статтею 89 ВК України встановлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, а надання в приватну власність земельних ділянок, які знаходяться в прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Верховний Суд у своїй постанові від 18.07.2022 у справі № 330/1009/19 указав, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачено законом. Відтак, відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги потрібно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 Цивільного кодексу України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц). Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц указано, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц та інших). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі № 523/7180/14 підкреслила, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)]. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та Водного кодексу України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)]. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)]. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (пункти 74, 77-80 постанови). Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на таку вимогу не поширюється позовна давність. Прокурор звернувся до суду з даним позовом із метою усунення перешкод у здійсненні права власності на землі водного фонду територіальною громадою м. Чернігова, що відповідає меті негаторного позову, а тому вимога про повернення спірної земельної ділянки, на яку поширюється заборона на передання в приватну власність, є належним способом відновлення прав власника на земельну ділянку водного фонду. Частина четверта статті 41 Конституції України встановлює, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право власності. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 20.07.2020 у справі № 923/196/20 наголосила, що земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства. В Україні землі водного фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання. Ураховуючи, що спірна земельна ділянка повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Десна, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, зокрема, у висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 628/24-24 від 24.12.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі № 750/19060/23, у зв`язку з чим вона відповідно до вимог ЗК України та ВК України належить до земель водного фонду, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод Чернігівській міській раді в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Чернігівської міської ради. Щодо вимог позову про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем на садовий будинок [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна, в тому числі і повернення земельної ділянки, саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення". Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Із огляду на викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки. Крім того, сформульована прокуратурою позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на садовий будинок є неефективним засобом захисту порушених прав у даному випадку з наступних причин. За правилами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Із урахуванням обставин даної справи, а саме відчуження першим власником, [PERSON] , садового будинку відповідачу [PERSON] , вимога про скасування лише за нею державної реєстрації прав на нерухоме майно не може бути розцінена судому як належний спосіб захисту, оскільки її задоволення призведе до відновлення державної реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] як попереднім власником, а не держави в особі Чернігівської міської ради. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункти 112, 113 постанови). Велика Палата Верховного Суду в указаній постанові також зазначила, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92 постанови). Ураховуючи викладене, позов належить задовольнити частково, повернувши спірну земельну ділянку законному власнику та зобов`язавши відповідача знести самочинно збудований нерухомий об`єкт, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 5 368,00 грн.

Outcome: partial