Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача ТОВ «Деал Фінанс Груп» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року у розмірі 13 200 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 липня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір кредиту № 71928489, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого кредитодавець на засадах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 4 000 грн. [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. 16 вересня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» було укладено договір факторингу № 16/09/25, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «Деал Фінанс Груп» належні йому права вимоги до боржників. 23 грудня 2025 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» на виконання договору факторингу підписали Реєстр прав вимоги за № 23/12/25-02, внаслідок чого ТОВ «Деал Фінанс Груп» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором кредиту, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року у загальному розмірі 13 200 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 4 000 грн; процентами 600 грн; комісією 600; пенею/неустойкою 8 000 грн. Також позивач просив стягнути з відповідачки 2 662 грн 40 коп. судового збору та 4 500 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. Відповідачка [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подала, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надала. ІІ. Процесуальні дії у справі 16 лютого 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача суд витребував докази від банківської установи, які надійшли на адресу суду 03 березня 2026 року. Представник позивача Ткаченко Ю.О. подала клопотання, у якому просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подала, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомила. Водночас вона була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на її зареєстровану адресу місця проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачці, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи. З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідачки, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд справи та надання їй можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Представник позивача Ткаченко Ю.О. у клопотанні просила розглянути справу за її відсутності та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 25 липня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (кредитодавець) та відповідачкою [PERSON] (позичальник) було укладено договір про надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) № 71928489 (а. с. 5 зворотна сторона -13), згідно з умовами якого: сума кредиту 4 000 грн (п. 2.2.1.); строк кредитування/строк договору - 30 днів (п. 2.2.2.); дата надання кредиту 25.07.2025, дата повернення кредиту 23.08.2025, денна процентна ставка 1,000%, комісія за надання кредиту - 600 грн (п. 2.2.4.); за порушення кредитодавцем строків надання позичальнику кредиту, визначених договором, позичальник має право стягнути з кредитодавця неустойку у вигляді пені за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, але не більше ніж 15 відсотків від суми простроченого платежу (п. 10.5); номер електронного платіжного засобу [NUMBER] (п. 12). Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, яка є додатком № 1 до кредитного договору № 71928489 від 25 липня 2025 року, загальна вартість кредиту становить 5 200 грн, з них: 4 000 грн - сума кредиту, 600 грн - проценти за користування кредитом, 600 комісія за надання кредиту. Кількість днів кредитування 30, з 25.07.2025 по 23.08.2025 (а. с. 13). Кредитний договір № 71928489 підписаний відповідачкою 25 липня 2025 року шляхом введення одноразового ідентифікатора «27768» в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», що підтверджується довідкою (а.с. 14), згідно якою [PERSON] ідентифікована первісним кредитором через Систему BankID НБУ та їй на зазначений нею в анкеті адресу електронної пошти відправлено вказаний вище одноразовий ідентифікатор. 22 лютого 2026 року АТ КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-260218/84090-БТ (а.с. 55) повідомило суд, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] . Також надано виписку по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 25 липня по 28 липня 2025 року (а.с. 56-57), яка підтверджує факт отримання відповідачкою кредитних коштів в загальній сумі 4 000 грн, та користування ними. Кредитні кошти в загальній сумі 4 000 грн одним траншем були перераховані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 25.07.2025 за допомогою посередника - ТОВ «Європейська платіжна система» на платіжну картку відповідачки № [NUMBER] , що підтверджується роздруківкою електронної платіжної інструкції (а.с. 31). Також на підтвердження перерахування коштів відповідачці згідно кредитного договору № 71928489 від 25 липня 2025 року позивачем надано копію довідки за підписом директора ТОВ «Європейська платіжна система», в якій зазначено, що кредитні кошти в сумі 4 000 грн відправлені 25.07.2025 [PERSON] шляхом зарахування на карту № [NUMBER] (а.с.15) та копію листа від 23.11.2025 (вих. № 23/12/25-24141) за підписом директора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», в якому зазначено, що кошти за кредитним договором № 71928489 відправлені [PERSON] (а.с.14 зворотна сторона). На підтвердження розміру заборгованості відповідачки перед ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року, згідно з яким станом на 24 грудня 2025 року загальна сума заборгованості становила 13 200 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 4 000 грн; процентами 600 грн; комісією 600; пенею/неустойкою 8 000 грн (а.с. 41 зворотна сторона -42). 16 вересня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 16/09/25, відповідно до умов якого перша сторона передає (відступає) другій стороні за плату право грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі прав вимоги, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (а.с. 1623). ТОВ «Деал Фінанс Груп» перерахувала відповідну плату за набуття права вимоги згідно з платіжною інструкцією (а.с. 25). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 23/12/25-02, складеного 23 грудня 2025 року до договору факторингу № 16/09/25 від 16 вересня 2025 року, ТОВ «Деал Фінанс Груп» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року у загальному розмірі 13 200 грн (а.с. 23 зворотна сторона -24). На підтвердження розміру заборгованості відповідачки перед ТОВ «Деал Фінанс Груп» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року, згідно з яким станом на 20 січня 2026 року загальна сума заборгованості становила 13 200 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 4 000 грн; процентами 600 грн; комісією 600; пенею/неустойкою 8 000 грн (а.с. 34). Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідачка не надала суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надала доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Суд встановив, що 25 липня 2025 року відповідачка у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» добровільно та усвідомлено подала заявку на отримання кредиту. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідачки на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надіслало відповідачці одноразовий цифровий код (ідентифікатор) на її електронну пошту. Введення відповідачкою цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту згоди на укладення кредитного договору № 71928489 від 25 липня 2025 року в електронній формі. Отже, між відповідачкою та первісним кредитором було укладено електронний кредитний договір на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування). Відповідно до законодавства України, оформлення споживчого кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в письмовій (традиційній) формі власноручним підписом. З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням договору відповідачка отримала проєкт кредитного договору з усіма додатками в електронному вигляді та ознайомилася з його умовами і Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», розміщеними на сайті кредитодавця. Це відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими кредитодавець завчасно надає споживачу повну інформацію для прийняття ним обґрунтованого рішення (зокрема, безоплатно надається паспорт споживчого кредиту у визначеній законом формі). Отже, відповідачка мала можливість повно і належно ознайомитися з умовами кредитування до моменту укладення договору, що підтверджує усвідомленість її волевиявлення. Згідно з умовами самого Кредитного договору, він містить усі істотні умови та укладений у спосіб та формі, що відповідають вимогам закону. Договором прямо передбачено, що визнання недійсними, нікчемними чи неукладеними окремих його частин або додатків (включно з Правилами) не тягне недійсності чи неукладеності всього договору в цілому. Отже, електронний договір є юридично чинним і обов`язковим для сторін. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (кодом) по суті є різновидом удосконаленого електронного підпису. Він полягає у використанні алфавітно-цифрового коду, надісланого підписантові через засоби зв`язку (SMS, електронну пошту тощо), для підтвердження волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується, зокрема, у сфері мікрокредитування. Дійсність укладення договорів за допомогою ЕПОІ неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду у справі №?524/5556/19 від 12.01.2021 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільних правових договорів в електронній формі висловлено у постанові ВС від 16.12.2020 у справі №?561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (ч. 2 ст. 639 ЦК України), а будь-який договір, укладений на підставі ЦК або ГК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, доки судом не встановлено іншого. Будь-які дані про оспорення чи нікчемність кредитного договору відсутні, а тому презумпція його чинності не спростована. Отже, всі права та обов`язки сторін за договором підлягають захисту і виконанню на загальних підставах. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між відповідачкою та первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було належним чином укладено кредитний договір № 71928489 від 25 липня 2025 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документ, за яким відповідачці були перераховані кредитні кошти (сума 4?000 грн 00 коп.) на вказаний нею банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Переказ коштів підтверджується також випискою по банківському рахунку відповідачки. Відповідачка отримала обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язана повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Відступлення права вимоги (заміна кредитора) Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивач на підтвердження набуття права вимоги за спірним зобов`язанням суду надав копію договору факторингу № 16/09/25 від 16 вересня 2025 року, укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Деал Фінанс Груп», а також копію витягу з реєстру прав вимог до зазначеного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що вказаний договір факторингу визнаний недійсним не надано, а тому суд вважає, що позивач надав докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідачки від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Деал Фінанс Груп». За таких обставин ТОВ «Деал Фінанс Груп» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року до відповідачки [PERSON] . Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, ТОВ «Деал Фінанс Груп» просило суд стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року у розмірі 13 200 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 4 000 грн; процентами 600 грн; комісією 600; пенею/неустойкою 8 000 грн. Відповідачкою фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 4 000 грн 00 коп. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» матеріали справи не містять. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що він відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, в ньому встановлено розмір основного боргу, а також розмір відсотків, які нараховані відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору. Відповідачкою не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. Встановлення банком комісій у кредитному договорі відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Вказаний висновок суду корелюється з правовими позиціями, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19. Щодо вимоги про стягнення неустойки Водночас пред`являючи вимоги про погашення кредиту позивач просить окрім заборгованості за основною сумою боргу, процентами та комісією стягнути з відповідачки також 8 000 грн заборгованості за пенею/неустойкою. Суд ураховує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер нарахування пені за кожен день прострочення. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Відповідно до п. 10.5. кредитного договору № 71928489 від 25 липня 2025 року сторони погодили нарахування неустойку у вигляді пені. Водночас відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2статті 625ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. За таких обставин позов в частині стягнення з відповідачки 8 000 грн заборгованості за пенею/неустойкою задоволенню не підлягає. Висновки З огляду на викладене та з урахуванням невиконання відповідачкою [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 71928489 від 25 липня 2025 року, позовні вимоги ТОВ «Деал Фінанс Груп» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 5 200 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 4 000 грн; процентами 600 грн; комісією 600. В іншій частині, а саме в стягненні заборгованості за пенею/неустойкою в сумі 8 000 грн, позов задоволенню не підлягає. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4 500 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 35 зворотна сторона); копію ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1287256 (а.с. 35); копію договору про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025 (а.с. 25 зворотна сторона - 28); копію витягу з акту № 5-ДІЛ від 02.01.2026 про приймання-передачу наданої правничої допомоги за договором № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025 (а.с. 28 зворотна сторона); копію акту приймання-передачі справ на надання правничої допомоги за договором № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025 (а.с. 29-30); копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 16.01.2026 (а.с. 30 зворотна сторона). За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Деал Фінанс Груп» надавалася професійна правова допомога адвокатом Ткаченко Ю.О. на підставі договору про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: вивчення наявних документів, визначення правової позиції, аналіз судової практики, збір документів/доказів, підготовка/складання та направлення/подача позовної заяви, представництво інтересів в суді. Враховуючи викладене вище, складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмета спору та обсягу фактично наданих послуг, суд вважає, що заявлені витрати є співмірними, обґрунтованими і пропорційними обсягу здійсненої роботи та наданої послуги. Водночас витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, зважаючи на вимоги п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволені частково на суму 5 200 грн і ця сума від суми позову (13 200 грн) складає 39,39 %, а тому з відповідачки до стягнення підлягає 1 772 грн 55 коп. витрат на професійну правничу допомогу (39,39% від 4 500 грн). Решту витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 727 грн 45 коп. слід залишити за позивачем. Вказаний висновок суду повністю корелюється з правовими висновками, які викладені Верховним Судом у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 752/17800/22 (провадження № 61-12052св24), від 16.09.2025 у справі № 359/10546/23 (провадження № 61-15942св24) та ухвалі від 02.10.2025 у справі № 568/1927/24 (провадження № 61-12034ск25). Щодо судового збору Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2?662 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 05.02.2026 (а.с. 33). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позов задоволено частково у розмірі 5 200 грн із заявлених 13 200 грн, що становить 39,39 % від суми позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 048 грн 71 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 1 613 грн 69 коп. слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: partial