Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

08 листопада 2024 року до Ленінського районного суду м. Кіровограда надійшла справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3996107 від 21.09.2023 року в розмірі 116820 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "Лінеура Україна" та [PERSON] 21.09.2023 року уклали електронний договір № 3996107 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами договору сума кредиту складає 16 500 грн., строк кредиту 350 днів, з стандартною процентною ставкою - 2 % в день, зниженою процентною ставкою 0,20 %. Первісним кредитором нараховано суму процентів у період з 21.09.2023 по 24.05.2024 у розмірі 80520 грн. Позивач 24.05.2024 за договором факторингу набув право вимоги до відповідача. Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором ані повністю, ані частково. На момент укладення договору факторингу строк кредитування не закінчився, тому позивач нарахував проценти у період з 25.05.2024 по 22.07.2024 у розмірі 19800 грн. 25 грудня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда матеріали цивільної справи № 405/7701/24 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2) до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд Приморського районного суду м. Одеса. 20 січня 2025 року матеріали справи № 405/7701/24 надійшли до Приморського районного суду м Одеси. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду від 21 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження на 19.03.2025 року. 24 вересня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому просила зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до розумного та справедливого рівня, оскільки вони є явно завищеними та порушують принцип справедливості. Представник позивача в позові просив про розгляд справи у відсутності представника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». 09 березня 2026 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про проведення судового засідання згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, в якій також зазначила, що визнає суму боргу частково та з сумою позову не згодна. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що 21.09.2023 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та [PERSON] укладений Договір № 3996107 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.2. Договору тип кредиту кредит, сума кредиту складає 16 500 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 350 днів: з 21.09.2023 року по 05.09.2024 року з стандартною процентною ставкою - 2 % в день, зниженою процентною ставкою 0,20 %. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. В Розділі 6 "Особливості укладення кредитних договорів зі споживачами в електронній формі через ITC товариства" Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА", викладений алгоритм дії фізичних осіб з якими укладається Кредитний договір в електронній формі. Договір № 3996107 від 21.09.2023 року, укладеного між сторонами та Паспорт споживчого кредиту відповідач підписала за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором "В679". Грошові кошти були зараховані на платіжну картку відповідача через платіжну систему iPay.ua, на підставі укладеного Договору про переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Перерахування коштів підтверджено листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення», що наявний в матеріалах справи. Також позивачем на підтвердження перерахування кредитних коштів Відповідачу, надано платіжну інструкцію Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальні Платіжні Рішення" від 21.09.2023. У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі N 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 554/4300/16-ц що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. ВС підкреслив, що пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з постановою КЦС ВС від 30.08.2023 у справі N 753/20537/18, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Інформації щодо підтвердження факту належності зазначеної платіжної картки відповідачеві, а також підтвердження факту зарахування коштів 21.09.2023 на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ КБ "ПРИВАТБАНК", у сумі 16500 грн. від ТОВ «Лінеура Україна» (код ЄДРПОУ 42753492) від АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до суду не надходило. В той же час, відповідач, ознайомившись із матеріалами справи, не скористався своїм правом на надання відзиву та не спростував факт отримання грошових коштів. З огляду на це, суд вважає дану обставину доведеною. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на принцип вірогідності доказів, суд прийшов до висновку про доведеність позивачем факту зарахування грошових коштів у сумі 16500 грн. на платіжну карту відповідача. До матеріалів справи доданий розрахунок заборгованості ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" за Договором N 3996107 від 21.09.2023 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 24.05.2024, у відповідності до якого [PERSON] має заборгованість перед первісним кредитором за період часу з 21.09.2023 до 24.05.2024 в загальному розмірі 97 020 гривень, з яких: 16 500 гривень заборгованість за тілом кредиту; 80 520 гривень заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом. Докази здійснення відповідачем платежів на рахунок ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" з метою погашення кредитної заборгованості за Договором N 3996107 від 21.09.2023 у матеріалах справи відсутні. 24 травня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "Лінеура Україна" було укладено договір факторингу №24/05/2024. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 24/05/2024, право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 3996107 було відступлено ТОВ "Фінтраст Україна". Отже, до ТОВ "ФК "ФІНТРАСТ УКРАЇНА" відповідно до укладеного Договору факторингу від 24.05.2024 року № 24/05/2024 року перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Договором № 3996107 від 21.09.2023 року загальна сума заборгованості склала 97 020 гривень, з якої заборгованість з тіла кредиту 16 500 гривень, заборгованості за процентами 80 520 гривень. З листа ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" від 01.07.2024 "Щодо повідомлення боржників про відступлення права вимоги за кредитними договорами", вбачається, що повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу від 24.05.2024 за кредитними договорами відправлено відповідачу у вигляді смс-повідомлення на вказаний при укладанні кредитного договору номер мобільного телефону. Проте, боржник не скористався своїм правом вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним (ч. 2 ст. 1082 ЦК України). Суд вважає надані позивачем докази належними, допустимими та у своїй сукупності достатніми для висновку про доведеність отримання відповідачем коштів у кредит від кредитодавця та відступлення права вимоги до позивача. Відповідач своєчасно не повернув банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відтак, з урахуванням позиції відповідача, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 16500 гривень. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З розрахунків заборгованостей по кредитному договору, наданих позивачем, вбачається, що розмір заборгованості станом на 05.09.2024 року становить 116 820 грн. з яких: - тіло кредиту 16 500 гривень; - проценти за користування кредитом 100 320 гривень, нараховані за періоди як первісним кредитором, так і позивачем у даній справі. Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до п. 1.1 п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. А відтак, договір № 3996107 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 21.09.2023 року укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] являє собою договір про споживчий кредит. Відповідно до п.п. 1.2 п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит. Загальний розмір кредиту 16500,00 грн. (чиста сума кредиту, згідно з графіком платежів). Так, ДПС за умовами договору та як слідує з паспорту споживчого кредиту (п. 4) дорівнює 2,00% на день. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Отже, проценти за користування кредитом суттєво перевищують максимальний розмір денної процентної ставки передбачений Законом України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене, суд вважає нараховані відсотки за договором № 3996107 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 21.09.2023 року укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] завищеними та такими, що не відповідають законодавству України, а тому є такими, що не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Між тим, у пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України«Про споживчекредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої, другої статті 11Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Такий правовий висновок також викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року в справі № 496/3134/19. Крім того, згідно з правовою позицією ВСУ у справі № 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так,що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. З викладеного, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у загальному розмірі 100320,00 грн. є такими, що не відповідають зазначеній вище позиції Верховного суду та принципам справедливості та добросовісності. Водночас, доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Вказана правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18, від 26.05.2021 року у справі №204/2972/20. Разом з тим, розрахунок заборгованості, доданий представником позивача до позовної заяви, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, його зміст не відповідає Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", як наслідок, не може бути доказом наявності заборгованості, яку просить стягнути позивач. В той же час, суд звертає увагу, що зазначений розрахунок не підтверджений будь - якими первинними документами. Поряд з цим, позивачем не надано виписки по особовому рахунку відповідача чи довідки про рух грошових коштів на рахунку позичальника, які є первинними документами та належним підтвердженням використання кредитних коштів, наявності та розміру заборгованості. Таким чином, матеріали справи не містять доказів про заборгованість [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Фінтраст Україна", а наданий до позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Фінтраст Україна" розрахунок заборгованості достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання. Між тим, доводи відповідача щодо укладення нею договору та можливість погашення боргу частинами, також позивачем не були враховані та спростовані. Водночас, суд звертає увагу, що відповіді на відзив від позивача до суду не надходило. Отже, позивачем не доведено правомірність нарахування вищевказаних сум процентів, а тому суд прийшов до висновку проте, що у стягненні з відповідача в цій частині слід відмовити. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, з огляду на зазначене,оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Фінтраст Україна" до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, який був сплачений позивачем при поданні позову. В зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви в сумі 342,14 грн. (Розрахунок судового збору: 16500,00 (сума заборгованості, яка підлягає стягненню): 116820,00 (ціна позову) х 2422,40 грн. (сума судового збору) = 342,14 гривень). Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 26 серпня 2024 року ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" та адвокат Городніщева Є.О. уклали договір про надання правової допомоги № 26/08-2024. Згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт №50 від 25.10.2024 року, витрати на правову допомогу складаються з: зустрічі адвоката та клієнта, аналіз судової практики та чинного законодавства, отримання письмових доказів, оформлення додатків до позовної заяв, підготовка позову, складання інших процесуальних документів, підготовка та участь у судових засіданнях. На переконання суду позов є типовим, тому аналіз практики та законодавства не є необхіднім в даному випадку. Крім того, адвокат не готував інші процесуальні документи, наприклад відповідь на відзив чи письмові пояснення, а тому включив до акту прийому-передачі не надану послугу, яка і в подальшому надана не була. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Зважаючи на обсяг наданих правничих послуг та виконаних робіт, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності правничих послуг, а також розумності їхнього розміру, суд вважає за можливе стягнути розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 000 грн. Такий розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання суду є справедливим та обґрунтованим, співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, а також не суперечитиме принципу розумності судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial