Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Адвокат Тарасенко В.Ю., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця», в якому просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1 211 200 грн. без стягнення податків та обов`язкових платежів, та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.03.2015 року на путях Південної залізниці АТ «Укрзалізниця» потягом був смертельно травмований [PERSON] , [INFO] . Позивач є донькою загиблого. Електропотяг, яким було травмовано батька позивача належить АТ «Укрзалізниця» та є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до Положення про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 03.07.2017 № 235 загибель сторонніх осіб на залізничних переїздах, завдане рухомим складом залізничного транспорту, що переміщався віднесено до транспортних подій - аварій. Таким чином, відповідачем не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі родича позивача на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку зі смертю батька внаслідок наїзду на нього рухомого складу, позивач зазнала сильних душевних та моральних страждань. Страждання полягали у порушені її нормальної життєдіяльності, оскільки вона перебувала у близьких стосунках із батьком, дуже його любила, та відчуває сильний біль від втрати близької людини. Згідно з проміжною скороченою консолідованою фінансовою звітністю, аудит якої не проводився, станом на 30 червня 2021 року, завдяки стабілізації курсу української гривні протягом першого півріччя 2021 року Група отримала чистий дохід від курсових різниць у розмірі 1 369 340 тис. грн. Баланс АТ «Укрзалізниця на кінець звітного періоду становить 253 762 552 тис. грн. На думку позивача, неприпустимою є ситуація, за якої моральна шкода, завдана смертю близької людини, буде значно меншою, ніж місячна оплата праці посадової особи відповідача, або мізерною по відношенню до мільярдів прибутків відповідача. Вважає, що при такій суттєвій спричиненій моральній шкоді позивачу, мільярдних прибутках відповідача та при фактично свавільному ставленні зі сторони відповідача до вжиття заходів безпеки на залізничному транспорті, щоб призвело б до зменшення кількості нещасних випадків, заявлений позивачем розмір моральної шкоди є якраз належним розміром для відшкодування. Ухвалою суду від 05.11.2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 25.11.2025 року через систему Електронний суд представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначила, що з заявленими позовними вимогами не погоджується, вважає вимоги позивача незаконними та необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення. Вказала, що позивачем до позовної заяви не додано доказів, які б дозволили встановити фактичні обставини події, зокрема умови, за яких відбулося травмування. Відсутні відомості, що мають істотне значення для повного та обґрунтованого розгляду справи: дані про відсутність вини працівників залізниці, визначення потерпілої особи, пояснення машиніста та його помічника, а також інші докази, що підтверджують обставини загибелі. Зазначила, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з пунктом 3 «Правил поведінки громадян на залізничному транспорті», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1995 року № 903 особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо), при наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Згідно з пунктами 2.5, 2.6, 2.7 Правил пішоходам забороняється: ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м; переходити колію зразу після проходу поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо), не впевнившись, що по сусідніх коліях не пересувається рухомий склад. Крім цього, зазначила, що з наданих позивачем документів взагалі неможливо встановити за яких обставин загиблий отримав травми (його умисел), що в подальшому стали причиною загибелі. Також, вважала, що позивачем не доведено чим підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, не зазначено, якими доказами це підтверджується. В матеріалах справи не міститься жодних доказів моральних страждань позивача у зв`язку зі смертю батька, доказів підтверджуючих втрату фізичної, моральної підтримки. 26.11.2025 через систему Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вона вказала, що з правовою позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, про те, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, так як у діях загиблого були ознаки власного умислу (суїциду), не доведений розмір моральної шкоди, не згодна у повному обсязі, вважає дану правову позицію надуманою, побудованою виключно не необґрунтованих і не доведених припущеннях, які спростовуються матеріалами справи і звичайною логікою, та такою, що протирічить нормам чинного законодавства та практиці Верховного Суду при розгляді аналогічних справ. Зазначила, що даний відзив на позовну поданий відповідачем подано виключно з метою ухилитись від відповідальності за відшкодування шкоди позивачу, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки смертю йому близької людини. Твердження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували моральні страждання позивача щодо смерті близької людини, є безпідставними і суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду від 16.12.2020р. по справі № 161/3557/19, провадження № 61-18595св19, про те, що є доказами моральних страждань у справах щодо смерті родича і що сама по собі смерть вже є беззаперечним доказом наявності цих моральних страждань. Як на основну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог позивача відповідач посилається на свої припущення про те, що смерть загиблому родичу позивача була спричинена не внаслідок наїзду на нього електропоїзду (джерела підвищеної небезпеки), а внаслідок умислу загиблого на скоєння суїциду. Однак, всі твердження відповідача про наявність у загиблого умислу щодо суїциду побудовані виключно на припущеннях, не підтверджені жодними доказами, жодними постановами у рамках кримінального провадження чи рішеннями суду про встановлення даних фактів. Відповідач як на підставу умислу загиблого щодо скоєння суїциду посилається на те, що він переходив залізничну колію у не встановленому місці і не чув сигнали локомотивної бригади, не реагував на них. При цьому щодня, і на залізниці, і просто на дорогах, безліч людей потрапляють у ДТП через те, що переходять дорогу у не дозволених для цього місцях, у навушниках чи у своїх думках, нічого не чують, при цьому, не дивляться по сторонам і ні на що не реагують. Виходячи з логіки відповідача, кожна така особа, яка через свою необережність потрапила у ДТП, мала умисел скоїти суїцид. Але таке припущення є досить надуманим і нелогічним. Загиблий міг бути не досить уважним і не одразу відреагувати на електропотяг, що рухався у його напрямку. Так, це порушення правил дорожнього руху і груба необережність, але аж ніяк не суїцид, і це також могло вплинути на швидкість його реакції. Загиблий вів нормальний спосіб життя, вів домашнє господарство. Відповідно, не існує жодних підстав стверджувати про його намір здійснити суїцид. Більш того, у матеріалах справи не міститься жодного доказу того, що загиблий був у якихось скрутних життєвих обставинах, що у нього щось погане трапилось у житті і що були якісь підстави думати про суїцид. Всього цього не було, він був у дуже гарних близьких стосунках з донькою, у нього була дружина. Все у його житті було нормально і не було причин думати про самогубство. У даній справі кримінальне провадження було закрите через відсутність ознак кримінального правопорушення, зокрема, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а не за фактом скоєння самогубства, тому посилатись на суїцид у відповідача немає підстав. У матеріалах кримінального провадження немає жодних передсмертних записок чи послань, які б могли свідчити про намір суїциду. Жодних фото чи відеодоказів того, що сам загиблий вчинив суїцид, з яких можна було б поза розумним сумнівом про це стверджувати, відповідачем не надано. Відповідно, факт здійснення наявності умислу на скоєння суїциду загиблим є необґрунтованим припущенням відповідача, не доведеним жодними доказами, хоча обов`язок доведення факту суїциду належними і об`єктивними доказами у справах даної категорії покладений саме на відповідача. Ухвалою суду від 08.12.2025 року визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 08.12.2025 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 17.12.2025 на виконання ухвали суду від 08.12.2025 відділом поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області надано відповідь, в якій зазначено, що слідчим відділенням № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області проводилося досудове розслідування за фактом повідомлення щодо госпіталізації до приймального відділення Балаклійської ЦКЛ [PERSON] , з першочерговим діагнозом: травматична ампутація правої стопи та травма лівої стопи. В подальшому - 30 серпня 2021 року слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Надання матеріалів кримінального провадження не вбачається можливим, оскільки під час окупації міста Балаклія приміщення відділу поліції використовувалося як пункт базування військовослужбовців держави - агресора, та відповідно було втрачено. Ухвалою суду від 05.01.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 09.01.2026 представником відповідача через систему Електронний суд надані письмові пояснення, в яких вона зазначила, що у матеріалах цивільної справи відсутні ключові документи кримінального провадження, а саме, протокол огляду місця події, схеми, пояснення машиніста, свідків, інші процесуальні документи, які б дозволяли достовірно встановити фактичні обставини події, механізм, місце та причини отримання тілесних ушкоджень загиблим. Не встановлено, у якому саме положенні перебував загиблий у момент отримання травм чи рухався вздовж колії, чи перетинав її, чи перебував у нерухомому стані. Твердження Позивача про те, що 22.03.2015 року [PERSON] був смертельно травмований поїздом на залізничній колії не підтверджені належними і допустимими доказами. Експертиза ґрунтується на медичній карті стаціонарного хворого № 4013 та відображає лише лікування [PERSON] в реанімації Балаклійської ЦКРЛ у період з 22.03.2015 по 23.03.2015. У медичній документації містяться записи про клінічний та заключний діагнози, зокрема, травматичні ампутації нижніх кінцівок, відкритий перелом правого стегна, травматичний шок 2-3 ступеня, а також стан після гострої черепно-мозкової травми та забій головного мозку. Водночас у матеріалах відсутнє зазначення, що вказані тілесні ушкодження були отримані загиблим саме на залізничній колії електропотягом. Твердження у медичних записах, що потерпілий «потрапив під електричку» або «травмований на залізничному транспорті», здійснені зі слів медичних працівників або третіх осіб та не підтверджені жодними доказом. Судово-медичний експерт у висновку зазначає, що виявлені тілесні ушкодження могли бути отримані за обставин, викладених у постанові про призначення експертизи, або внаслідок дії тупих предметів, індивідуальні властивості яких не відображені у тілесних ушкодженнях. Таким чином, експертизою не встановлено, що зазначені ушкодження спричинені саме рухомим складом АТ «Українська залізниця». З огляду на викладене, та на характер тілесних ушкоджень, які зазначені в експертизі, не виключається можливість того, що загиблий міг опинитися на залізничній колії внаслідок дій невстановлених третіх осіб або ж взагалі скоїти суїцид. Також, до матеріалів справи не подано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт завдання їй моральних страждань, їх характер, інтенсивність, тривалість, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою. Позивачем не доведено факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, не зазначено, якими саме доказами це підтверджується. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про моральні страждання Позивача у зв`язку зі смертю батька, а також про втрату фізичної чи моральної підтримки. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що була у близьких стосунках з батьком, він був їй ближчим ніж мама, та вона дуже переживала його втрату. У нього не було наміру здійснити суїцид, тому що в цей день вона повідомила йому гарну звістку, що вона вагітна. Батько дуже зрадів. Позивач не знає конкретного місця, де загинув її батько. Знає лише, що це було біля ж/д колії, його збив електропотяг, та сторонні особи викликали швидку. В лікарні батько помер. Зазначила, що за фактом його загибелі до поліції її не викликали, потерпілою не визнавали. Після смерті батька вона одружилася в серпні того ж року. До суду не вона ні мати - дружина загиблого з позовом не зверталися після смерті батька. Наразі, знаходячись закордоном, вона побачила рекламу про надання адвокатської допомоги по відшкодуванню шкоди внаслідок загибелі на залізниці, та звернулася до суду. Мати позов не подавала. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні із заявленими позивними вимогами не погодилася, вважала їх незаконними та необґрунтованими та заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі. Суд, заслухавши вступне слово позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Балаклійського районного управління юстиції у Харківській області 26.03.2015 року складено відповідний актовий запис № 155. За даним фактом 22.03.2015 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження №120152200690000098 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України. Відповідно до висновку експерта Балаклійського районного відділення судово - медичної експертизи № 64-БЛт/15, причиною смерті громадянина [PERSON] виявилася залізнична травма, а саме травма ніг, яка ускладнилася розвитком травматичного шоку. Зі змісту відповіді на запит, наданої Відділом поліції № 1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області вбачається, що слідчим відділенням № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до ЄРДР № 12015220690000098 від 22.03.2015, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України, за фактом повідомлення щодо госпіталізації до приймального відділення Балаклійської ЦКЛ [PERSON] , [INFO] з першочерговим діагнозом: травматична ампутація правої стопи та травма лівої стопи. 30.08.2021 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015220690000098, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . З копії актового запису про шлюб № 198 встановлено, що 08.08.2015 року зареєстровано шлюб між [PERSON] . [PERSON] , яка після укладення шлюбу взяла прізвище чоловіка « [PERSON] ». Вищевказаними документами підтверджується родинний зв`язок позивача із померлим [PERSON] , відповідно до яких загиблий [PERSON] є батьком позивача. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків). Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22), від 29 травня 2023 року у справі № 283/2536/21 (провадження № 61-2396св23), на які у своїй касаційній скарзі посилається відповідач. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого. За таких обставин суд дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок смерті батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивача їй душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз, та будуть тягнути в подальшому додаткові зусилля з її боку на організацію її життя; відновити становище, яке існувало до смерті батька у житті позивача неможливо, на думку суду є доведеним. Разом із тим, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 177/759/23. На думку суду, обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, проте це не є підставою для відмови у захисті порушеного права позивача, оскільки за змістом вищезазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Оскільки умисел в діях потерпілого [PERSON] або наявність непереборної сили відповідачем не доведена, то суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що факт особистої необережності постраждалого, що призвів до його загибелі, є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди позивачу. Тому, визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує факт наявності необережності потерпілого від нещасного випадку. З огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, сплив 15 років з дня загибелі батька, та виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача, яка втратила батька, в рахунок відшкодування моральної шкоди, слід стягнути 200 000 грн. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог в розмірі 200 000 грн., враховуючи що позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, тому з АТ "Українська залізниця" слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог на користь держави в розмірі 1 998,50 грн.

Outcome: partial