Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

У вересні 2025 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором на загальну суму 34 197,23 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.12.2021 [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (надалі - ТОВ «ФК «ЦФР») кредитний договір № 2745795378. Цей договір, Паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (розміщені на сайті товариства www.kreditmarket.ua та з якими Позичальник ознайомився до укладення Договору, та до яких Позичальник приєднався підписавши Договір) складають єдиний кредитний договір. На підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до позичальників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення Прави вимоги грошові кошти у сумі, та дорівнює Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором. 15.05.2024 між Акціонерним товариством «Таскомбанк» (надалі - АТ «Таскомбанк») та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/19-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄФПБ» зобов`язується передати АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» Права вимоги за Кредитними договорами, Договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до Додатку № 1 до Договору факторингу НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 Реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК « ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 34 197,23 грн, з яких: 13 159 грн - загальна заборгованість по тілу кредиту, 0,83 грн - загальна заборгованість по відсоткам, 21 037,4 - загальна заборгованість по комісії. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09.09.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Після відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін позивач з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Відповідно до інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА № 136709914 від 08.09.2025 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача лист з копією ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, надіслана судом кореспонденція повернулася до суду 07.01.2026 року. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасника справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак, з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження. Суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Вказане передбачено пунктами 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за місцем реєстрації), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. 21.12.2021 [PERSON] уклав з ТОВ «ФК «ЦФР» кредитний договір № 2745795378. Кредитний договір підписано [PERSON] власноручно. Цей договір, Паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (розміщені на сайті товариства www.kreditmarket.ua та з якими Позичальник ознайомився до укладення Договору, та до яких Позичальник приєднався підписавши Договір) складають єдиний кредитний договір (далі - кредитний договір). Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі а на умовах, встановлених цим договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит а сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. П. 1.2. кредитного договору визначено, що кредит надається Позичальнику на наступних умовах: сума кредиту - 13 159 грн; строк, на який надається кредит - 3 міс.; порядок та умови надання кредиту - безготівковим шляхом, протягом 3-х банківських днів від дня укладення договору. Процентна ставка - фіксована, початковий процент: при надані кредиту - 10,00% від суми кредиту; при збільшені строку, на який надається кредит - 0% від суми кредиту. Щомісячні проценти - 10,00% від суми кредиту. Річні проценти: загальні - 0,01% від суми боргу за договором; на пільговий період - 0% від суми боргу за договором. Пільговий період установлюється на перші від дати надання кредиту 0 платіжних періодів, протягом цього періоду Позичальник звільняється від внесення щомісячних процентів та сплачує річні проценти у розмірі, встановленому для пільгового періоду; сума належного виконання до закінчення пільгового періоду - 0 грн; у випадку внесення Позичальником всієї суми до закінчення пільгового періоду, без прострочення внесення щомісячних платежів, зобов`язання Позичальника вважаються виконаними належним чином і припиненими. Відповідно до п. 1.3. кредитного договору Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту. Порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення зазначенні у Графіку платежів. П. 3.2. кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання своїх кредитних зобов`язань Позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від суми наданого кредиту за кожний факт виникнення прострочки відповідно до графіку платежів. Нарахування штрафу відбувається на наступний робочий день після граничного терміну. Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови надання грошових коштів у кредит, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого Договору на таких умовах. Втім, матеріали справи не містять доказів про те, що грошові кошти в розмірі тіла кредиту, а саме 13 159,00 грн, були перераховані кредитором на картковий рахунок [PERSON] , відповідно до вимог ст. 526, 1054, 1088 ЦК України. Відтак, позивачем не доведено факт надання відповідачу як позичальнику грошових коштів у кредит. Крім того, як вбачається з матеріалів справи 07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» укладено Договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, відповідно до якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до позичальників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення Прави вимоги грошові кошти у сумі, та дорівнює Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором. Відповідно до п. 9.2. Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, цей договір діє протягом одного року календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. П. 9.4., 9.5. Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 у випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії договору жодна з сторін не ініціювала його розірвання - Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни в цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформляється Додатковою угодою до цього Договору. П.10.4. Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 зазначено, що всі Додатки та Додаткові угоди з додатками до Договору, а також Реєстри прав вимог після їх підписання Сторонами є його невід`ємними частинами цього Договору. На підтвердження факту переходу до АТ «Таскомбанк» права вимоги до відповідача позивачем додано до позовної заяви копію Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016. Відповідно до п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) Новому кредитору свої Права вимоги до Позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі Права вимоги, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у Додатку 1 до цього Договору) із зазначенням Ціни договору та розміру заборгованостей Позичальників. Підписані Сторонами відповідні Реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього Договору. Передача Кредитних справ та іншої документації за кредитом регламентується окремим Договором зберігання, що укладається між сторонами. В подальшому, 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/19-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄФПБ» зобов`язується передати АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» Права вимоги за Кредитними договорами, Договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру прав вимоги та Додатку № 1 до Договору факторингу НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 Реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК « ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 34 197,23 грн, з яких: 13 159 грн - загальна заборгованість по тілу кредиту, 00,83 грн - загальна заборгованість по відсоткам, 21 037,4 - загальна заборгованість по комісії. Факт переходу Прав вимоги також підтверджується платіжною інструкцією № 21312 від 15.05.2024 у сумі 6 388 554,98 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою. В постанові від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Водночас, суд звертає увагу, що до позовної заяви позивачем не долучено будь-яких Додатків та Додаткових угод з додатками до Договору, а також Реєстру прав вимог щодо належного переходу до АТ «Таскомбанк» Прав грошової вимоги до відповідача на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016. Не підтверджено також проведення оплати за таким Договором про відступлення права вимоги. Також позивач стверджує, що відповідач належним чином не виконував умови Договору № 2745795378 від 21.12.2021, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 34 197,23 грн, з яких: 13 159 грн - загальна заборгованість по тілу кредиту, 00,83 грн - загальна заборгованість по відсоткам, 21 037,4 - загальна заборгованість по комісії, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості за період з 15.05.2024 по 30.06.2025. Однак зазначений розрахунок заборгованості суд не може взяти до уваги, оскільки він здійснений ТОВ «ФК«ЄАПБ», а не первісними кредитодавцем ТОВ «ФК «ЦФР», він не є первинним документом та не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018. Крім того, з вказаного розрахунку неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, такий розрахунок не є належними доказом суми заборгованості в розумінні положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Відповідний правовий висновок міститься в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.02.2023 №199/7014/20 в якій суд, встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором. Отже, у конкретному випадку позивачем не долучено жодного первинного документу, на підставі якого суд міг би стверджувати про надходження коштів на рахунок відповідача, відсутні платіжні доручення про здійснення перерахунку від первісного кредитора грошових коштів на картковий рахунок боржника. Фактично позивач просить стягнути заборгованість за договором, розмір якої доводить власним розрахунком та витягом з реєстру боржників за договором факторингу, які жодним чином не доводять умов кредитування і правильність розрахунків. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Зазначена позиція цивільно-процесуального законодавства щодо обов`язковості доказування тих чи інших підстав відображена також в ухвалі Верховного Суду України від 13.01.2010 року по справі №6-25561св08, у якій особі в задоволені позову було відмовлено у зв`язку з тим, що обставини, на які вона посилалася, не були підтверджені відповідними доказами. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» є необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача.

Outcome: dismissed