Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 73871461 від 10.11.2024 року у розмірі 20 113,60 грн, з яких: 8 050,00 грн - основний борг; 5 287,50 грн - відсотки; 5 651,10 грн - відсотки за по настрокове користування; 1 125,00 грн - комісія. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Відповідачем укладено договір у формі електронного документа. За договором Відповідачу надано кредит у сумі 7 500 грн (згідно з позовом заявлено 8 050 грн) на термін 30 днів до 09.12.2024 року. 27.03.2025 право вимоги за цим договором перейшло до Позивача на підставі договору факторингу № 27/03/25. Позивач стверджує, що Відповідач зобов`язання не виконав. Ухвалою суду від 04.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву не подав. Позивач надав згоду на заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до наступних висновків. Згідно із частинами 1, 3 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Розглянувши позовні вимоги та наявні у справі матеріали, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З наведеної норми вбачається, що договір позики є реальним правочином, тобто вважається укладеним лише з моменту фактичної передачі позикодавцем позичальникові грошових коштів чи інших речей, визначених родовими ознаками. Для виникнення у позичальника обов`язку повернути суму позики необхідним є не лише волевиявлення сторін щодо укладення договору позики, а й фактична передача позикодавцем грошових коштів позичальнику. Тобто договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей (речей). Отже, саме позикодавець має довести суду, що гроші за договором позики були передані позичальнику. Належними та допустимими доказами реального виконання договору позики є, зокрема: розписка позичальника про одержання грошей, виписка з банківського рахунку позичальника про зарахування відповідної суми, квитанція до прибуткового касового ордера, інші письмові докази. При цьому одностороння розписка позикодавця, складена ним самим, не може бути належним і допустимим доказом укладення договору позики та факту передачі грошей. Як встановлено судом, до позовної заяви Позивачем додано лише односторонній розрахунок заборгованості та дані з Реєстру боржників, які складені безпосередньо кредитором і не є первинними бухгалтерськими документами. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували фактичне перерахування первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» грошових коштів відповідачу, зокрема відсутня виписка з банківського рахунку про зарахування коштів у сумі 7 500 грн на картковий рахунок № [NUMBER] , до якої позивач посилається. Позивач як сторона у справі, на якій лежить тягар доведення позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів фактичного виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за договором позики шляхом передання грошових коштів відповідачу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язання за договором позики, а відтак не доведено і підстав для стягнення заборгованості. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір споживчого кредиту має містити строк дії договору. Після закінчення визначеного договором строку кредитування припиняється право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, комісії, неустойку та інші платежі, пов`язані з користуванням кредитом. Після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право на нарахування процентів та інших платежів, передбачених договором споживчого кредиту. Нарахування процентів після закінчення строку дії договору суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Як вбачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору строк кредитування становив 30 днів з моменту надання кредиту, тобто до 10.12.2024 року. Позивач заявив до стягнення відсотки, нараховані станом на 23.04.2025 року. Таким чином, нарахування відсотків за період з 11.12.2024 по 23.04.2025 здійснювалося поза межами строку дії договору, що суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення «відсотків за понастрокове користування» у сумі 5 651,10 грн, а також частини звичайних відсотків, нарахованих після закінчення строку кредитування, є незаконними та не підлягають задоволенню. Позивач просить стягнути комісію у розмірі 1 125,00 грн. Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавцю заборонено: - встановлювати комісії (платежі) за дії, які не є послугою для споживача, зокрема за надання інформації про стан виконання договору, ведення рахунку, розгляд заяв і звернень споживача, обслуговування договору, укладення договору, оформлення договору або його розірвання, попереднє погашення кредиту, реструктуризацію кредиту тощо; - встановлювати платежі, які не обумовлені фактичним наданням послуг споживачу. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договорів, які обмежують права споживачів, встановлені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, є несправедливими і визнаються недійсними. Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами, зокрема, визнаються такі договірні умови, які надають продавцю (виконавцю, виробнику) право вимагати сплати необґрунтовано високих штрафних санкцій або компенсації необґрунтовано великих збитків у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором. Встановлення кредитодавцем плати за дії, які не є послугою для споживача, суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Такі умови договору є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними. Позивач не надав доказів того, що комісія у розмірі 1 125,00 грн є платою за фактично надану споживачу послугу. За відсутності таких доказів та з огляду на імперативну заборону, встановлену частиною 5 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», вимога про стягнення комісії є незаконною та не підлягає задоволенню. Враховуючи, що позивачем не доведено факт реального виконання договору позики первісним кредитором шляхом передання грошових коштів відповідачу, законність нарахування відсотків поза межами строку кредитування, правомірність стягнення комісії, а надані позивачем докази не є належними та допустимими для підтвердження заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не задоволено, судові витрати покладаються на Позивача.

Outcome: dismissed