Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Бровко О. О. звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона працювала в ВАТ «ДНІПРОВСЬКПРОМБУД» та у зв`язку з цим отримала дозвіл на проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де вона зареєстрована з 11.11.1993 та постійно проживає, є основним квартиронаймачем та сплачує комунальні послуги. На цей час квартира є власністю територіальної громади міста Дніпра та знаходиться на балансі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Позивач вважає, що набула законного права володіти нерухомим майном, яким користуються більше 10 років, на підставі діючого законодавства. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Представник відповідача Дніпровської міської ради подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В даному випадку у нерухомого майна є власник територіальна громада міста Дніпра, про що відомо позивачці, що виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити позивачам в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв та клопотань суду не подавав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наявні у справі докази судом встановлено таке. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ВАТ «ДНІПРОВСЬКПРОМБУД» з 18.12.1989 по 07.06.2004, що підтверджується копією Трудової книжки № [NUMBER] (а.с.228-231). З відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДМР № 6/5-226 від 23.01.2025 встановлено, що [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 11.11.1993 по 09.01.2018 (а.с. 65). У зв`язку з реєстрацією шлюбу, 08.08.2008 позивачка змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 08.08.2008 (а.с.19). Квартира [ADDRESS] належить на праві комунальної власності Територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 07.08.2000 (а.с.22). З Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб також вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 11.11.1993 по 09.01.2018. На час звернення з позовом до суду в спірній квартирі зареєстрований син позивачки [PERSON] , [INFO] , з 07.04.2008 (а.с.77-78). [INFO] [PERSON] загинув захищаючи Батьківщину від збройної агресії рф (а.с. 20-21). З відповіді ВАТ «ДНІПРОВСЬКПРОМБУД» № 1-10/9-494 від 18.11.08 судом встановлено, що дані про надання спірної квартири [PERSON] та другий примірник ордер на вселення - відсутні (а.с.26). Згідно листа Департаменту житлового господарства ДМР № 3/9-1637 від 03.04.2025 ордер на квартиру [ADDRESS] не видавався (а.с.97). З Листа ДТЕК Дніпровські Електромережі № 8/4/1001 від 27.07.2023 вбачається, що особистий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкритий на [PERSON] (а.с.27). Також з наданих копій квитанцій вбачається, що [PERSON] сплачує житлово-комунальні послуги нараховані на квартиру [ADDRESS] . З наданих позивачем в судовому засіданні пояснень судом також встановлено, що [PERSON] з 2018 року має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстрована та фактично проживає з 2018 року. В спірній квартирі проживав її син, який загинув захищаючи України від збройної агресії рф. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною першою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження№ 61-2924св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі№ 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21). В даному випадку, сторонами не було надано підстав вселення позивача в спірну квартиру, проте сторони не заперечували, що вселення відбувалось у відповідності до діючого на той час законодавства. Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.04.2000 № 956 будинок по [ADDRESS] на праві комунальної власності належить Територіальні громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Згідно з ч.8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом у рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і переданні іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є міська рада. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, територіальна громада міста як власник спірного об`єкта нерухомості делегує міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Протягом усього часу позивач та члени її сім`ї не могли не знати, що спірна квартира була їм надана як службове майно та це майно має власника. Судом під час розгляду справи по суті не здобуто жодних доказів про те, що спершу ВАТ «ДНІПРОВСЬКПРОМБУД», а потім територіальна громада міста Дніпра відмовились від права власності на належне їм майно. Зазначені обставина позивачам достеменно відомі, що вже виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю. Суд наголошує, що самі по собі лише відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. З огляду на установлені судами фактичні обставини справи, відсутність всіх указаних у статті 344 ЦК України умов для набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed