Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до Малого приватного підприємства Фірма «Ерідон» (далі МПП Фірма «Ерідон») про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Мотивував тим, що 17 січня 2019 року у м. Києві на вул. Північно-Сирецькій 3/2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Fiat Ducato, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу MAN, державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] та який належить МПП Фірма «Ерідон». Постановою Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у справі № 758/1235/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, визначеного статтею 124 КУпАП. Внаслідок ДТП належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження. Вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу відповідно до висновку експерта склав 90 286,41 грн. Сума страхового відшкодування відповідно до договору страхування цивільно-правової відповідальності склала 24 378,49 грн. За таких обставин різницю між заподіяною шкодою, та страховим відшкодуванням підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд: 1.стягнути з МПП Фірма «Ерідон» на його користь майнову шкоду у розмірі 65 907,92 грн; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою 30 березня 2020 року відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У відзиві на касаційну скаргу МПП Фірма «Ерідон» посилається на те, що під час вирішення спору необхідно врахувати пропорційність вини учасників ДТП, оскільки вважає, що частка вини у настанні ДТП у розмірі 80% лежить на позивачу. Крім того, у справі відсутні докази щодо виплати страхового відшкодування страховиком відповідача у розмірі, зазначеному у позові. Крім того, відповідач вважає, що не всі пошкодження автомобіля, досліджені експертом, на його думку були спричинені внаслідок спірної ДТП. Ухвалою від 20 травня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області призначив у справі підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року № 436 справу передано для повторного автоматизованого розподілу та призначено судді Фінагеєвій І. О. Протокольною ухвалою від 09 грудня 2025 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача Грішин Є.О. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Пустовойтов Д.М. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судові дебати, призначені на 12 березня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у справі № 758/1235/19 встановлено, що 17 січня 2019 року у місті Києві на вул. Північно-Сирецькій сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля MAN, державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Останній, не впевнившись у безпечності маневру, розпочав рух, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, визначеного статтею 124 КУпАП та застосовано до нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Відповідно до висновку № 2165 автотоварознавчої експертизи вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , склала 90 286,41 грн. 29 травня 2019 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» з заявою про страхове відшкодування. Відповідно до звіту № 32/07/19 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] становила 86 361,38 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу 48 756,99 грн. Відповідно до страхового акта від 05 серпня 2019 року № 2057407 у зв`язку з обопільною виною [PERSON] та [PERSON] у настанні ДТП відшкодуванню з визначеної суми у формі страхової виплати підлягає сума грошових коштів у розмірі 24 378,49 грн. Згідно з платіжним дорученням від 07 серпня 2019 року № 10258 страхове відшкодування у розмірі 24 378,49 грн перераховано [PERSON] . Згідно з висновком експертного дослідження від 02 квітня 2019 року № 11 встановлено, що з технічної точки зору саме дії водія [PERSON] перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, оскільки саме він не виконав вимоги пунктів 11.1, 10.1, 10.5, 13.1 Правил дорожнього руху України. Натомість невідповідностей дій [PERSON] зазначеним Правилам дорожнього руху експерт не встановив. Листом від 02 травня 2023 року № *1019*27660308*1*1* залишено без виконання ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2023 року про призначення автотоварознавчої експертизи за клопотанням МПП Фірма «Ерідон». У зв`язку з несплатою МПП Фірма «Ерідон» вартості експертизи матеріали справи повернуті до суду без виконання. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» У разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди майну потерпілої особи такій особі відшкодовуються матеріальні збитки, пов`язані з пошкодженням чи знищенням транспортного засобу потерпілої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Суд встановив, що вартість відновлювального ремонту автомобіля, належного позивачу, згідно з висновком експерта № 2165 становила 90 286,41 грн. Натомість згідно зі звітом № 32/07/19 вартість відновлювального ремонту становила 86 361,38 грн. У зв`язку з різницею у значеннях вартості відновлювального ремонту без врахування коефіцієнта фізичного зносу у справі призначалася судова автотоварознавча експертиза за клопотанням відповідача, однак її проведення не відбулося з причин несплати відповідачем її вартості. Суд відхиляє доводи відповідача стосовно пропорційного поділу заподіяної майну позивача шкоди з огляду на те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не визначено істотною підставою для часткової виплати страхового відшкодування у зв`язку з обопільною виною заподіювача шкоди та потерпілого. За таких обставин, враховуючи несприяння відповідача у проведенні судової автотоварознавчої експертизи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої позивачем відновлювальної вартості без врахування коефіцієнта зносу у розмірі 90 286,41 грн. У страховому акті від 05 серпня 2019 року № 2057407, складеному та підписаному членами комісії ПрАТ «АСК «Інго Україна» гранична сума страхового відшкодування за полісом № 205167, страхувальником за яким є МПП Фірма «Ерідон», яким застрахований автомобіль MAN 18.430, державний номер [NUMBER] , становить 100 000 грн, франшиза 0 грн. Згідно з цим актом, а також платіжним дорученням від 07 серпня 2018 року № 10258, позивачу виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 24 378,50 грн. З огляду на фактичні обставини та докази у справі сума відновлювального ремонту транспортного засобу без врахування коефіцієнта фізичного зносу не перевищує граничну суму страхового відшкодування за страховим полісом відповідача, що дає підстави для висновку про те, що страховик майна відповідача ПрАТ «АСК «Інго Україна» не виконало у повному обсязі обов`язок зі здійснення страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку. У справі відсутні докази того, що позивач звертався у судовому порядку до страховика відповідача ПрАТ «АСК «Інго Україна» про стягнення невідшкодованої частини майнової шкоди, завданої ДТП. Водночас, суд керується тим, що з огляду на особливості інституту страхування стягнення з заподіювача шкоди частини заподіяної майну потерпілої особи майнової шкоди, загальний розмір якої не перевищує граничну суму страхового відшкодування за полісом, суперечитиме меті інституту страхування, оскільки в межах суми страхового відшкодування саме на страховика покладається обов`язок з відшкодування вартості відновлювального ремонту без врахування коефіцієнта фізичного зносу. Відповідачем у справі зазначено МПП Фірма «Ерідон», тобто власника автомобіля, яким заподіяно шкоду майну потерпілого. Водночас, питання щодо залучення до участі у справі страховика заподіювача шкоди ПрАТ «АСК «Інго Україна», позивач не порушував. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16, у постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 640/10507/18. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Питання про заміну неналежного відповідача позивач не заявляв, однак в контексті вимог статей 14, 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 1194 ЦК України належним відповідачем у спірних правовідносинах у зв`язку з тим, що сума заподіяної майнової шкоди не перевищує граничну суму страхової виплати, є саме страховик заподіювача шкоди, тобто ПрАТ «АСК «Інго Україна», а МПП Фірма «Ерідон» може бути відповідачем виключно у разі перевищення суми відшкодування обсягу заподіяної майнової шкоди. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що у позові слід відмовити, оскільки пред`явлений до неналежного відповідача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed