Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) звернулося до Іванківського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як правонаступником позичальника зобов`язань за Кредитним договором від 28.12.2010 в частині здійснення повернення наданих коштів, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача 93 725, 55 грн. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 07.10.2025 відкрито провадження у справі № 366/3149/25, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 12.12.2025 до Іванківського районного суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено усну угоду про сплату заборгованості частинами. За твердженнями відповідача, з метою погашення заборгованості, відповідачем щомісячно здійснювались перерахування коштів на картку його покійної дружини на загальну суму 19 500,00 грн., що підтверджується копіями платіжних інструкцій, долучених до відзиву. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. 28.12.2010 [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. На підставі укладеного Договору позичальник отримував платіжні інструменти з різними строками дії. 07.07.2022 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № б/н, шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У Заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг, зазначено, що підписанням цієї заяви на підставі статті 634 ЦК України відповідач приєднується до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», Умов та правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка. [PERSON] , підписавши Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, погодилася з визначеними у ній умовами кредитування, а саме, з типом кредиту, сумою/лімітом кредиту, строком кредитування, способом та строком надання кредиту, процентною ставкою 42,0% для карт Універсальна, 40.8% для карт Універсальна Gold, типом процентної ставки, платежами за супровідні послуги кредитодавця, порядком повернення кредиту, наслідками прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором у т.ч., процентою ставкою, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту у розмірі 84,0% для карт Універсальна, та 81,6% для карт Універсальна Gold, а також з іншими платежами у разі несвоєчасного повернення кредиту. Як вбачається зі змісту Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг сторони визнають простим електронним підписом такі способи підпису клієнта: ОТР-пароль, QR-код, кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо у програмних комплексах, мобільних додатках або на офіційних сайтах Банку в мережі інтернет, де клієнту надається технічна можливість ознайомитися з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір, дати доручення Банку на здійснення операції з переказу коштів тощо, або якщо інтерфейс відповідного програмного комплексу Банку дає клієнту змогу зробити однозначний висновок про суть операції, доручення на здійснення якої клієнт надає банку шляхом підписання способами, що узгоджені сторонами вище. Сторони визнають правочини у вигляді електронних документів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для сторін та такими, які не потребують додаткового підтвердження. Таким чином, підписання заяви про приєднання в редакції, що містить такі умови кредитування рахунку, як то відсоткову ставку, розмір кредитного ліміту, та всі інші істотні умови є правочином в результаті якого сторони погодили всі істотні умови кредитування, при цьому, відповідач взяв на себе відповідні зобов`язання. З Виписки за договором б/н за період з 21.05.2012 по 07.08.2025 убачається, що позичальник користувався кредитними коштами для особистих потреб, тобто реалізував своє право на користування кредитним лімітом. Згідно Розрахунку заборгованості за договором № б/н, укладеного між позивачем та позичальником, станом на 06.08.2025 загальна сума заборгованості за наданим кредитом становить 93 725, 55 грн. Таким чином, наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують факт надання позивачем позичальнику кредитних коштів, користування ними та не повернення позичальником наданих позивачем коштів у повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] позичальниця померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що після смерті боржника відповідач, як спадкоємець прийняв спадщину, а отже, відповідно до ст. 1282 ЦК України, зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (стаття 1281 ЦК України). Згідно з статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника. Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали. Зазначений правовий висновок корелює правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19, від 9 листопада 2022 року у справі № 295/15702/20. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач прийняв спадщину після померлої дружини. Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Судом встановлено, що позивач (банк) пред`явив вимогу до спадкоємця у строк, визначений ст. 1281 ЦК України. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності з частиною другою статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з частинами першою та другою статті 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, з моменту підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, між банком та позичальником укладено кредитний договір та позичальник погодився із визначеними умовами кредитування. Позичальник ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання заяви. Також, свідченням приєднання до угоди кредитування позичальника та дія Договору підтверджується фактом користування позичальником картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з частиною другою статті 642 ЦК України. Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. Як встановлено судом, Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межі встановленого кредитного ліміту, проте, позичальник не у повному обсязі виконував зобов`язання за договором у зв`язку чим, станом на 06.08.2025 утворилася заборгованість у розмірі 93 725, 55 грн. Позивач реалізував своє право на стягнення заборгованості шляхом пред`явлення позову до суду. Судом відхиляються твердження відповідача про укладення між сторонами угоди про розстрочення сплати заборгованості, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено її укладення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 06.08.2025. Проте з матеріалів справи вбачається, що на рахунок позичальника в рахунок погашення заборгованості було перераховано 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 22.08.2025 на суму 3 000,00 грн., від 19.09.2025 на суму 2 000,00 грн., від 29.10.2025 на суму 2 000,00 грн., від 26.11.2025 на суму 3 000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, позов надійшов до суду 30.09.2025, провадження у справі відкрито 07.10.2025. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. За переконанням суду, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 5 000,00 грн., оскільки її було погашено до звернення позивача до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі. Провадження у справі в частині стягнення 5 000,00 грн. підлягає закриттю, оскільки спір з вказаної суми перестав існувати після відкриття провадження у справі. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Отже, закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення по суті, у зв`язку з чим і результат вирішення спору відсутній. З огляду на викладене, лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується. Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 83 725,55 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 163,94 грн. Позивач не позбавлений можливості звернутися із заявою про повернення судового збору з Державного бюджету України в розмірі 129,23 грн., відповідно до Закону України «Про судовий збір». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 903/181/19.

Outcome: partial