Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» про відшкодування моральної шкоди, з підстав викладених у ньому. Заявлені вимоги позивач обгрунтовує тим, що під час відбування покарання 19.02.2024 позивач прибув до Державної установи «Закарпатської установи виконання покарань (№ 9)», де по прибуттю оглядався черговим медичним працівником Закарпатської міської медичної частини № 9 філії. За наявної медичної документації та огляду було встановлено діагноз: Інші уточнені травми із залученням декількох областей тіла. Стан після мінно-вибухової травми (15.12.2023). Множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення голови, верхніх кінцівок, тулуба, калитки, нижніх кінцівок з наявністю сторонніх тіл (осколків металу). Проникаюче поранення черевної порожнини з пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника, гемоперітонеум. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток правої гомілки із зміщенням. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки із зміщенням. Стан після лапаротомії, ушивання брижі товстого та тонкого кишківника, резекції пошкоджених ділянок тонкої кишки з ушиванням; «санації та дренування черевної порожнини, ПХО (первинна хірургічна обробка) ран з накладанням швів (голова, тулуб, калитка, нижні та верхніх кінцівки), накладання АЗФ (аппарату зовнішньої фіксації) на обидві гомілки [Н 15.12.2023). Стан після демонтажу АЗФ обох гомілок та накладання гіпсових лонгет (08.01.2024). Стан після закритої репозиції та МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та, гвинтами, фіксації лівої гомілки АЗФ з санацією вогнепальної рани с/3 лівої гомілки (16.01.2024). Стан після Ре-МОС правої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗС з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, пластики вогнепальної рани лівої гомілки шкірним місцеворотаційним клаптем з використання ВАДП (25.01.2024). Ішемічний інсульт в басейні правої середньо мозгової артерії від (18.12.2023) з лівобічною спастичною геміплегією - до вираженого парезу в нозі, порушенням функції ходи. Цукровийдіабет II типу, вперше виявлений, субкомпенсований. Супутній: Гострий простатит. Ускладнення: Затримка сечі. Проводяться перев`язки, заміна підгузників, протирання спини, кінцівок, догляд за ранами. 11.02.2025 позивач консультований вузькопрофільними спеціалістами з КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. Д. Новака» Закарпатської обласної ради, а саме лікарем-травматологом та лікарем-хірургом. За результатом огляду встановлено діагноз: Посттравматичний остеомієліт лівої гомілки, рани після оперативного втручання. 20.02.2025 [PERSON] був вивезений на госпіталізацію до КНП «Ужгородська міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ужгородської міської ради ВП «Клінічна лікарня з невідкладних станів та екстреної медичної допомоги», відділення неврології судинної, неврології з ліжками інтенсивної терапії. Проведено консультацію лікарями, а саме неврологом, психіатром, травматологом, ендокринологом, проведено загально клінічні та лабораторні обстеження, комп`ютерну томограму головного мозку та грудної клітки, ультразвукове дослідження серця (ЕХО КС) та рентгенографію гомілковостопного суглоба. За результатами огляду та проведених досліджень встановлено діагноз: Основний - 169.3 - Наслідки перенесеного ішемічного інсульту (18.12.2023) в правій гемісфері головного мозку з глибоким лівобічним геміпарезом, грубим порушенням функції ходи та самообслуговування, з бульварною недостатністю, кірковими порушеннями; Супутній - 167.8 - Хронічна ішемія мозку ІІ-ІІІ (змішана) з формуванням психо органічного синдрому з помірними когнітивними порушеннями; Супутній - Т94.0/г98.8 - Наслідки після МВХ (15.12.2023). Множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення голови, верхніх кінцівок, тулуба, калитки, нижніх кінцівок з наявністю сторонніх тіл (осколків металу). Проникаюче поранення черевної порожниниз пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника. гемоперитонеум. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток правої гомілки із зміщенням. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки із зміщенням. Стан після лапаротомії, ушивання брижі товстого та тонкого кишківника, резекції пошкоджених ділянок тонкої кишки з ушиванням: санація та дренування черевної порожнини, ПХО ран з накладанням швів (голова, тулуб, калитка, нижні та верхніх кінцівки), накладання АЗФ (аппарату зовнішньої фіксації^ на обидві гомілки (15.12.2023). Неправильно консолідований багато уламковий перелом обох кісток лівої гомілки. Стан після накладання ХЗФ на обидві гомілки (15.12.2023). Стан після демонтажу АЗФ обох гомілок та накладання гіпсових лонгет (08.01.2024). Стан після закритої репозиції та МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, фіксації лівої гомілки АЗФ з санацією вогнепальної рани с/3 лівої гомілки (16.01.2024). Стан після Ре-МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗС з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗФ з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, пластики вогнепальної рани лівої гомілки шкірним місцево-ротаційним клаптем з використанням ВАДІ (25.01.2024) . Змішана конграктура правого колінного суглобу важкого ступеню; Супутній - Р06.8 - Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад з когнітивними розладами; Супутній - Е11.9 - Цукровий діабет II типу, легка форма, компенсований (глікозильований Нв 5,56%). Лікарем КНП «Ужгородська міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ужгородської міської ради подавалися документи для представлення на ЛКК щодо розгляду питання встановлення групи. Адміністратором електронної системи отримано відмову в реєстрації у зв`язку з відсутністю оригіналів всіх необхідних документів. Відповідно до медичної довідки завідувача Закарпатської ММЧ № 9 від 19.03.2024 у [PERSON] цукровий діабет ІІ типу, вперше виявлений, компенсований. Супутній діагноз: Гострий простатит. Ускладнення: затримка сечі. За станом здоров`я не може приймати участь в судовому засіданні у зв`язку з тим, що потребує спеціальних засобів для транспортування в лежачому стані. Стан здоров`я [PERSON] є незадовільний. Позивач є паралізованим, його ліва частина тіла не функціонує, перебуває у безпорадному, важкому стані. Відтак, відбуття покарання при такому стані здоров`я прирівнюється до жорстокого поводження, яке заборонено статтею 3 Європейської Конвенції. Крім того, відповідно до листа КНП Іршавська МЛ від 18.12.2023 у [PERSON] встановлено 3-ю групу інвалідності ще до отримання ним вищевказаних травм та виникнення інших (нових захворювань). Сторона позивача стверджує, що [PERSON] тримався у Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» у неналежних умовах з 19.02.2024 по 09.07.2025. Зокрема, вказує на те, що вже другий рік він перебуває у памперсах, оскільки внаслідок того, що ліва частина його тіла паралізована, він перебуває у лежачому стані та є безпорадним. Відповідно, свої природні потреби, він справляє під себе у памперси. Працівники установи виконання покарань заявляли, що не є санітарами. Відповідно, очищення тіла від фекалій та заміна памперсів протягом тривалого періоду часу супроводжувалася приниженням людської гідності [PERSON] , оскільки працівники установи постійно докоряли [PERSON] , що вони не санітари і не повинні здійснювати сторонній догляд за ним. Стан безпорадності та вислуховування постійних докорів зі сторони працівників, беззаперечно викликало у [PERSON] стан повного відчаю та приниження його людської гідності. Окрім того, [PERSON] скаржиться на те, що після того як він потрапив до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», перший раз, коли він зміг відвідати лазню, мав місце лише через 4 або 5 місяців. Однак, навіть цей випадок відвідування лазні став можливим лише завдяки тому, що інші засуджені, які перебували разом із [PERSON] у камері, почали скаржитися на сморід, який був у камері. Очевидно, що сморід, який накопичувався у камері протягом тривалого часу, був спричинений фекаліями, що накопичувалися у памперсах безпорадного [PERSON] , який постійно перебував у лежачому стані. Відвідування лазні відбувалося в такий спосіб, що інші засуджені на ношах переносили лежачого [PERSON] , відкривали змішувачі води та робили її прийнятної температури. [PERSON] самостійно як міг так і мився у лежачому стані. Тобто жодної допомоги зі сторони адміністрації Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» не було надано, навіть під час відвідування лазні. Камера № 744 в якій утримувався [PERSON] , починаючи з 19.02.2024 по січень 2025, мала орієнтовні розміри 3 х 4 кв м. Майже місяць позивач утримувався у камері № 766 майже таких розмірів, тобто 3 х 4 кв м. Кількість ув`язнених, які одночасно перебували з [PERSON] 4 особи. Потім [PERSON] був назад переміщений до камери № 744, де утримувався до 09.07.2025. Якість харчування для [PERSON] була неналежною з огляду на те, що він має серйозні проблеми із кишківником та був прооперований після проникаючого поранення черевної порожнини з пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника, гемоперітонеум. Тому, [PERSON] обирав те, що краще не їсти ніж очкувати на фельдшера по 5 7 годин. Щоб якось привернути увагу до цієї проблеми з харчуванням [PERSON] написав на ім`я керівника установи заяву про голодування. Після цього в камері № 766 втратив свідомість, у зв`язку з чим до [PERSON] було викликано лікаря, який приводив його до свідомості. У своїх доповненнях, позивач стверджує, що у камері №744, одночасно з ним було двоє ув`язнених, жодної вентиляції у камері не було, у зв`язку з цим, змушені були відкривати вікно у результаті чого з`являвся протяг, який призвів до застуди правого вуха у квітні травні 2025. Також, [PERSON] вказує на те, що під час його тримання в камері № 744 Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» він був змушений терпіти нашестя тарганів, з якими засуджені боролися самостійно. За весь період його тримання в цій камері адміністрація ВК № 9 проводила дезінсекцію лише один раз. Точну дату він не пам`ятає. Всі вищевказані обставини щодо неналежних умов відбуття покарання підтверджуються поясненнями [PERSON] від 04.09.2025 та доповненнями від 06.09.2025 до його пояснень. Представник позивача вказує на ненадання належної медичної допомоги засудженому [PERSON] , під час його відбуття покарання у Державній установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)». Зокрема, коли у позивача були приступи, ніхто з працівників медичної частини установи не приходив і взагалі не звертали увагу на нього, ніякі медпрепарати не давали, перев`язки не робили, при сильних болях, інші засуджені (співкамерники) кричали, били у двері, щоб хтось прийшов на допомогу. Коли у позивача були сильні приступи у шлунку, йому давали лише обезболюючий препарат і казали, що все пройде саме по собі. Був випадок, що [PERSON] вже втрачав свідомість і коли прийшов лікар та подивився на стан [PERSON] , то сказав, що йде за ліками, але лікар так і не повернувся. У позивача утворився грибок, так як він перебуває постійно у мокрому стані у підгузниках. Грибок на тілі взагалі не лікували. [PERSON] стверджує, що якби не його співкамерники, то він би гнив заживо, оскільки мити лежачого [PERSON] працівники Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» категорично відмовлялися стверджуючи, що вони не є санітарами. Якщо б не інші засуджені (співкамерники) та передачі, які передавали [PERSON] його родичі, то останній би вже помер. [PERSON] просився на лікування в обласну лікарню, однак коли він прибув у цю лікарню то його потримали там, оглянули, та повернули назад до установи, не надавши належної медичної допомоги, якої гостро потребував [PERSON] . У своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що у період часу з 09.07.2025 по 29.07.2025 йому зробили дві перев`язки та УЗД. Лікування, окрім таблеток, не було. Один раз відібрали аналіз сечі, але результату так і не було. У цей період тримання у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» [PERSON] мав найгірший перебіг захворювання його сечового міхура, так як після туалету скляна чоловіча «утка» містила в собі більше крові, а ніж сечі, що явно вказувало на важкий перебіг цього захворювання. Жодної прогулянки на свіжому повітрі за вищевказаний період у [PERSON] не було. Також, [PERSON] стверджує, що у день, коли йому напередодні сказали, що буде лазня (душ), була якась перевірка Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», а тому [PERSON] не можна було носити на ношах. Коли він вже таки дістався до лазні, за допомогою двох працюючих засуджених, то в той день вже не було теплої води, тому мився під холодною водою, бо вибору не було. Постільну білизну не змінювали за час перебування [PERSON] у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)». Підгузники допомагали [PERSON] змінювати все ті ж двоє засуджених, але йому приходилося очікувати по декілька годин. Вентиляційний отвір у камері в якій утримувався [PERSON] дуже малих розмірів, від цього існував суттєвий брак свіжого повітря. Це серйозно ускладнювалося тим фактором, що [PERSON] жодного разу не був на свіжому повітрі, його не виносили на свіже повітря, адже самостійно пересуватися він не міг. Відповідно, він, також, не мав доступу до сонячних променів. У камері було дуже погне освітлення, маленька звичайна лампочка у забрудненому плафоні. Харчування погане, були відсутні овочі та фрукти, недопечений хліб, мала кількість риби та м`яса. Представник вказує, що вищевказане є свідченням нелюдського і такого, що принижує гідність, поводження та покарання щодо засудженого [PERSON] , під час його тримання у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» та у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)». Представник позивача вказує, що відповідно до статті 2 Конвенції, саме на органи державної влади покладається «позитивний обов`язок» захисту права на життя відносно засуджених, які відбувають покарання за вчинені ними злочини. В даному випадку, позитивним обов`язком органів влади є вчинення комплексу дій спрямованих на збір, виготовлення оригіналів необхідних медичних документів щодо [PERSON] , та направлення цих документів на оцінювання його повсякденного функціонування та призначення йому І-ї групи інвалідності. Подальше невиконання цього обов`язку органами влади може призвести до ситуації в якій засуджений [PERSON] помре під час відбуття ним покарання, що поставить питання про матеріально-правову відповідальність держави за статтею 2 Конвенції, адже органи влади достовірно знали про важкий та безпорадний стан засудженого [PERSON] утримують його в такому стані починаючи з 19.02.2024 та не вживають жодних заходів для виготовлення оригіналів необхідних медичних документів, не направляють документи на оцінювання повсякденного функціонування [PERSON] з метою призначення йому І-ї групи інвалідності, не вносять до компетентного суду подання про звільнення [PERSON] за станом здоров`я. Відбуття покарання для [PERSON] дорівнює катуванню, тобто найбільш тяжкому порушенню статті 3 Конвенції в її матеріально-правовому аспекті. В свою чергу, всі спроби захисника [PERSON] адвоката Гуштан Г.Г. ініціювати процес виготовлення медичних документів та направити ці документи на оцінювання його повсякденного функціонування та призначення йому І-ї групи інвалідності не мали успіху з різних бюрократичних та формальних причин і процедур, відповідальність за виконання яких лежить виключно на органах влади. Листом Клінічної лікарні Ужгородської міської ради (КНП «УМБКЛ» УМР) від 26.04.2025 адвокату Гуштан Г.Г. повідомлено про те, що для формування електронного направлення для проведення оцінювання повсякденного функціонування слід звернутися до лікуючого лікаря з надання первинної медичної допомоги, або лікуючий лікар з надання спеціалізованої медичної допомоги з оригіналами відповідних документів відповідно до пункту 21 «Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи», затвердженого Постановою КМУ № 1338 від 15 листопада 2024. Таким чином, без оригіналів медичних документів щодо реального стану здоров`я [PERSON] , неможливо вирішити життєво важливі для нього питання. Така ситуація невизначеності та бездіяльності зі сторони адміністрації Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» тривала значний період часу, що вказує на порушення органами влади своїх позитивних обов`язків за статтею 2 Конвенції, оскільки тяжке захворювання [PERSON] є необоротним захворюванням, яке триває понад 12 місяців, що стверджується відповідними медичними документами. Стан [PERSON] є таким, що реально загрожує його життю. Відтак, стаття 2 Конвенції є застосовною в даному випадку та покладає на органи влади відповідні позитивні обов`язки. При такому перебігу подій смерть [PERSON] під час відбуття ним покарання призведе до порушення матеріально-правового аспекту статті 2 Конвенції, оскільки органи влади достовірно знали про сукупність тяжких захворювань засудженого [PERSON] , але тривалий час не вживали належних заходів для оформлення оригіналів відповідних документів про встановлення І-ї групи інвалідності та подальшого вирішення питання про звільнення [PERSON] від відбуття покарання у зв`язку з тяжким захворюванням, відповідно до приписів частини 2 статті 84 КПК України. Представник позивача стверджує, що засуджений і хворий [PERSON] досі не отримує адекватного медичного лікування для лікування хвороб органів черевної порожнини, численних мінно вибухових травм по більшій частині тіла. Перев`язки, заміна підгузників, протирання спини, кінцівок, догляд за ранами проводяться несвоєчасно, із затримками, що призводить до ситуації в якій [PERSON] лежить мокрий. Отже, медичний стан від якого страждає заявник залишається достатньо серйозним, щоб впливати на його щоденне функціонування і навіть породжує ризики для життя. Тому, [PERSON] відчуває значну тривогу щодо адекватності наданої медичної допомоги. Отже, внаслідок вказаних дій відповідачів, відбулося порушення права [PERSON] не бути підданою жорстокому поводженню та покаранню, яке принижує гідність людини та яке категорично заборонено статтею 3 Конвенції. У зв`язку з порушенням Державою Україна, в особі заявлених відповідачів, права позивача не бути підданим жорстокому поводженню та покаранню, яке принижує гідність людини, [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка полягала у фізичних і душевних стражданнях, психологічних переживаннях і напруженні, негативних емоціях, стресі, розчаруванні та відчутті невизначеності, викликаних жорстоким поводженням зі сторони «агентів держави», а також покаранням, яке принижує людську гідність. Завдану моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню, позивач [PERSON] оцінює у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) євро. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивач керується усталеною практикою ЄСПЛ, який у своєму прецедентному праві вказав, що при вирішенні питання щодо компенсації моральної шкоди за порушення прав людини, гарантовані Конвенцією, національні суди мають виходити із сум, присуджених ЄСПЛ у подібних правовідносинах. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.11.2025 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. 02.12.2025 року шляхом формування електронних документів в підсисемі «Електронний суд» представником відповідача Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - Пушкарьовою П.Ф. подано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне. Вказує, що [PERSON] перебував в державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» до набрання законної сили вироком у справі № 306/762/24, винесеного 22 листопада 2024 року Свалявським районним судом Закарпатської області. 21.05.2025р. Львівським апеляційним судом винесено Ухвалу по справі № 306/762/24, де вирок суду залишено в силі. [PERSON] перебував у камерах 74 та 76. Вказує, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення, особам, взятим під варту, забезпечуються побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра. Медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. У слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України за наявності технічної можливості можуть облаштовуватися камери з поліпшеними умовами тримання. Розміщення осіб, взятих під варту, в камерах з поліпшеними умовами тримання здійснюється на платній основі та виключно в добровільному порядку. Оплата таких послуг здійснюється особою, взятою під варту, або іншими особами за власний рахунок. В державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» наявні 5 камер з поліпшеними умовами тримання. Зазначає, що позовна заява має неточності та деякі пункти позовної заяви суперечать одне одному, зокрема: у позовній заяві [PERSON] скаржиться на неналежну якість харчування в державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» з огляду на те, що він має серйозні проблеми із кишківником та був прооперований після проникаючого поранення черевної порожнини з пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника, гемоперітонеум. Тому, [PERSON] обирав, що краще не їсти ніж очкувати на фельдшера по 5 7 годин. В держаній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» позивач вже вказує на відсутність м`яса, риби і овочів, та не зазначає про будь-які проблеми з кишківником. В позовній заяві [PERSON] вказує, що в установі №9 до лазні його носили двоє засуджених, і ті ж двоє засуджених носили його на ношах до лазні і в установі №19. Вказує, що особова справа [PERSON] наразі не перебуває в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», у зв`язку з тим, що особова справа, у випадку переміщення особи до іншої установи направляється разом з особою, а тому надати докази з приводу тих чи інших документів не є можливим для ДУ Закарпатська УВП (№9). Окрім цього, зазначає, що Закарпатська міська медична частина № 9 філії ЦОЗ ДКВС України в Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях (далі медична частина) не входить до складу державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)». Завідувач Закарпатської міської медичної частини № 9 філії ЦОЗ ДКВС України в Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях не підпорядковується начальнику державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)». Начальник установи виконання покарань не контролює діяльність медичної частини і не може відповідати за дії медичних працівників. В свою чергу, в позовній заяві, позивач висловлює свої претензії щодо відсутності електронного направлення на проходження експертного оцінювання для встановлення іншої групи інвалідності, відсутності оригіналів медичних документів, не заміну підгузків протягом тривалого часу, не отримання належного, адекватного лікування, проте чомусь з невідомих причин представник позивача не залучає до участі у справі Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, адже підтвердити або спростувати дані відомості може тільки належний відповідач, а саме Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, як юридична особа. Окрім цього, [PERSON] забезпечувалися належні умови для відвідування лазні, зокрема дане твердження підтверджується графіком роботи лазні та книгою обліку відвідування лазні, де вказується номер камер, з яких особи що трималися в даних камерах відвідували лазню. За період перебування в державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» з 19.02 2024р. по 09.07.2025р., відповідно до Журналу прийому спецконтингенту з особистих питань, [PERSON] звертався до керівництва установи лише один раз 03.12.2024р. щодо помивки у бані. За вказаний період журнал містить загалом 936 звернень. [PERSON] також подавалися звернення 05.12.2025р. щодо ймовірного порушення його прав на належні умови тримання. В межах компетенції заступником начальника УВП із соціально-виховної та психологічної роботи проведено службове розслідування. Копія даного висновку службового розслідування додається. Зокрема, у висновку вказується, що скарги [PERSON] на неналежні умови тримання не знайшли своє підтвердження. Зазначає про те, що [PERSON] разом зі своїм захисником при перегляді Львівським апеляційним судом винесеного вироку Свалявського районного суду Закарпатської області зверталися до суду про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування заявленого клопотання захисник посилався на те, що обвинувачений тяжко хворіє, що перешкоджає відбуттю покарання та підтверджується листом філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях №145-ЧН-25 від 27.03.2025. Проте, суд відмовив у задоволенні даного клопотання, посилаючись на те, що з наданого захисником листа вбачається, що [PERSON] перебуває під наглядом медичних працівників медичної частини в задовільному стані. Відтак, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.12.2025 року шляхом формування електронних документів в підсисемі «Електронний суд» представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якого останній не погоджується з доводами викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначає про те, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини серйозна нестача простору у камері є впливовим чинником під час оцінки, чи суперечили умови тримання під вартою статті 3 Конвенції. Так, коли особистий простір ув`язненого складає менше 3 квадратних метрів житлової площі у густозаселеній тюремній камері, відсутність особистого простору вважається настільки гострою, що виникає обґрунтована презумпція порушення статті 3 Конвенції. Зазначає, що доводи представника відповідача про наявність 5-ти камер з поліпшеними умовами тримання, з яких слідує висновок про те, що якби [PERSON] спромігся оплатити за тримання його в камері з покращеними умовами, то проблем на які скаржиться позивач, могло і не бути, взагалі та таке твердження свідчить про дискримінацію засудженого за ознакою його «майнового стану», що заборонено статтею 14 Конвенції, яка має застосовуватися в цій справі у поєднанні зі статтею 3 Конвенції, оскільки позивача тримали під вартою в неналежних умовах на порушення цієї статті. Тобто з тверджень відповідача випливає, що Державна установа «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» мала 5 камер з поліпшеними умовами тримання, але одну з них не запропонувала [PERSON] , який перебував у безпорадному стані, тобто є вкрай вразливою особою з інвалідністю. На переконання представника позивача було порушено право [PERSON] , як особи з інвалідністю, бути вільним від нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання на дискримінаційній основі під час тримання під вартою у розумінні статті 14 в поєднанні зі статтею 3 Конвенції. Вказує, що графіки роботи лазні та книга обліку відвідування лазні, які долучені до відзиву на позов не містять особистих підписів [PERSON] , які б підтверджували, що він регулярно користувався послугами лазні, в чому є природня потреба у кожної людини, тим більше в людини, яка не рухлива, перебуває у лежачому стані внаслідок паралічу. Відповідач у відзиві визнає той факт, що [PERSON] за весь час його тримання під вартою (один рік і п`ять місяців), лише один раз користувався послугами лазні. Позивач вважає, що цей факт свідчить про те, що [PERSON] утримувався у нелюдських умовах, адже особа яка перебувала у безпорадному стані, не могла себе самостійно обслуговувати, потребувала постійної сторонньої допомоги санітарних працівників установи виконання покарань. Відповідно, [PERSON] був обмежений у можливостях відвідувати лазню. Щодо того чи міг [PERSON] у лежачому, безпорадному стані регулярно писати заяви про відвідування лазні, представник зауважує, що ліва частина тіла [PERSON] повністю паралізована, нерухома, тобто самостійно піднятися і сісти [PERSON] не може. Для того, щоб це зробити потрібна стороння допомога, якої не було зі сторони працівників Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», а також Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)». Якщо б така стороння допомога була, то відвідування лазні [PERSON] було би регулярним і за допомогою санітарів, що фіксувалося би у службових документах про які згадує відповідач та які долучив до відзиву на позов. Тобто йде мова про графіки лазні та книга обліку відвідування лазні, в яких були би відповідні відмітки про те, що [PERSON] , як особа яка має спеціальні потреби в сторонній допомозі щотижня, або, як мінімум раз у два тижні відвідувала лазню у супроводі працівників установи відповідача, які надавали [PERSON] сторонню допомогу для миття в лазні. Такі факти відсутні взагалі. Натомість, відповідач згадує у своєму відзиві на позов лише про один факт відвідування [PERSON] лазні за період тримання під вартою, майже у півтора року. Вважає, що факт, який відповідач визнає, є підтвердженням обгрунтованості позовних вимог щодо тримання [PERSON] у неналежних матеріально-побутових умовах, з порушенням вимог особистої гігієни, які не відповідають вимогам статті 3 Конвенції. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 10.12.2025 року шляхом формування електронних документів в підсисемі «Електронний суд» представником відповідача Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - Пушкарьовою П.Ф. подано заперечення на відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що відповідно до п.8 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 червня 2019 року № 1769/5, наповнення СІЗО установлює і змінює Департамент відповідно до норм площі, встановлених статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», та норм площі, встановлених статтею 115 КВК. Ув`язнених тримають у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом України «Про попереднє ув`язнення». Ув`язнених та засуджених тримають у маломісних (від 2 до 6 осіб) або загальних (від 7 осіб і більше) камерах. Щодо особистого підпису у книзі обліку відвідування лазні зазначає, що форма Книги обліку відвідування лазні затверджена Положенням про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, наказ Міністерства юстиції України від 08.06.2012 р.№849/5. Затвердженою формою не передбачається особистий підпис осіб засуджених та тих які тримаються під вартою у Книзі обліку відвідування лазні. Щодо медчиної частини, вказує що відповідно до Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України затверджених наказом Мінюсту від 14.06.2019р. №1769/5, медична частина (фельдшерський пункт, лікарняний заклад) - заклад охорони здоров`я Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», який здійснює медичне обслуговування осіб, узятих під варту (у тому числі осіб, до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт). ЦОЗ ДКВС України - Державна установа «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України». Філія ЦОЗ ДКВС України - відокремлений структурний підрозділ Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», що створюється в кожній області, до складу якого входить адміністративний підрозділ, медичні частини (лікарняні заклади). Відповідно до Положення про Державну установу «Центр охорони здоров`я затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.02.2025р. №170-7.42-25, ЦОЗ ДКВС України є бюджетним неприбутковим закладом з охорони здоров`я, що проводить господарську діяльність з медичної практики та створений для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби (далі ДКВС України) із надання якісних медичних послуг засудженим, особам, узятим під варту, та військовополоненим, медичного забезпечення персоналу ДКВС України, державного санітарно-епідеміологічного нагляду в місцях провадження господарської діяльності у сфері охорони здоров`я в установленому порядку. ЦОЗ ДКВС України належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Діяльність ЦОЗ ДКВС України спрямовується та координується заступником Міністерства юстиції України відповідно до розподілу обов`язків. ЦОЗ ДКВС України є юридичною особою публічного права. Забезпечення медичною допомогою засуджених, осіб, узятих під варту, військовополонених та персоналу ДКВС України здійснюється ЦОЗ ДКВС України згідно з вимогами законодавства. В структурі ЦОЗ ДКВС України діють відокремлені структурні підрозділи філії (далі Філії), до складу яких входять медичні частини, міські медичні частини, лікарняні заклади, фельдшерські пункти, централізована клініко-діагностична лабораторія та сектори. Філії не є юридичними особами та здійснюють частину делегованих функцій ЦОЗ ДКВС України відповідно до мети (цілей), завдань та функцій. На території державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9) функціонує медична частина. Медична частина займає приміщення ДУ «Закарпатська УВП (№9)» на правах оренди, укладеного між ДУ «Закарпатська УВП (№9)» та ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України». Відтак, медичні працівники медичної частини не підпорядковуються начальнику установи виконання покарань. Медична частина не входить до структури установи виконання покарань. Начальник установи виконання покарань не може нести відповідальність за створення або не створення медичною частиною будь-яких направлень на медичні обстеження осіб, що тримаються під вартою, долучення оригіналів медичних документів, оскільки всі медичні документи на осіб, що тримаються під вартою зберігаютьбся в медичній частині, заміну працівниками медичної частини підгузників. Порядок облаштування камер з поліпшеними умовами тримання та надання особам, взятим під варту, у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України платних послуг із забезпечення поліпшених умов тримання, не передбачає звільнення від оплати за користування камерою з поліпшеними умовами тримання за станом здоров`я. Також, як зазначає сам позивач дезінсекція приміщень, де тримався під вартою Позивач здійснювалася. Дезінсекція проводилася в міру потреби. 17.12.2025 року шляхом формування електронних документів в підсисемі «Електронний суд» представником відповідача Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» - Коваль О.Р. подано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне. Засуджений до довічного позбавлення волі [PERSON] , 1969 р.н., прибув в державну установу "Львівська установа виконання покарань (№19)" 09.07.2025 року плановою вартою Ужгород-Львів з державної установи "Закарпатська установа виконання покарань (9)", як транзитно-пересильний. Вибув з установи 29.07.2025 року до державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" Хмельницької області. Згідно з довідкою щодо умов тримання [PERSON] в державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)", умови тримання засудженого [PERSON] у ДУ "Львівська установа виконання покарань (№19)" відповідають вимогам чинного законодавства. Вказує, що при прибутті до установи позивач був забезпечений всіма необхідними постільними речами згідно сезону, та, у відповідності до наказу Міністерства юстиції України № 280/5 від 20.02.2012 року "Про затвердження порядку забезпечення речовим майном та норм належності речового майна для засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах". В свою чергу, харчування засудженого [PERSON] було організовано у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 336 від 16.06.1992 року "Про норми харчування осіб, які тримаються в у становах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, з урахуванням етапів первинної та вторинної обробки продуктів та дотримання санітарно-гігієнічних вимог із збереженням їх харчової цінності. Усе продовольство, яке надходить до установи, посвідчується відповідними документами якості (декларація виробника, протокол дослідження, експертний висновок та інші). Зазначає, що у відповідності до Порядку застосування норм харчування та норм заміни харчових продуктів осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції згідно з висновками лікаря на час амбулаторного лікування засуджених або осіб взятих під варту забезпечуються харчовими продуктами за дієтичними нормами. Також, лазне-пральне обслуговування засудженого [PERSON] відбувалося у відповідності до вимог наказу Міністерства юстиції України № 849/5 від 08.06.2012 року "Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговуання осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах ДКВС України". Вентиляція камерних приміщень здійснюється природнім шляхом (за допомогою відкривання вікон та дверей камери). Установою протягом 2025 року облаштовано 2 режимних поста механічною вентиляцією з окремим розподілом вентиляційних каналів з санвузла і житлової зони окремо. Освітлення камери здійснюється двома способами - природнім (через віконний блок) та штучним за допомогою 2-х LED-ламп (для денного та нічного освітлення). Щодо ненадання належної медичної допомоги зазначає, що у зв`язку з реформуванням пенітенціарної системи України відокремленням закладів охорони здоров`я від установ виконання покарань провадження господарської діяльності з медичної практики установами виконання покарань не провадиться. Підставою для повного припинення провадження господарської діяльності з медичної практики є проведення реформи пенітенціарної системи України у 2018 році та утворення розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 р. № 684-р. "Про утворення державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" з 01.11.2017 державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, якій було видано Міністерством охорони здоровя України 31.08.2018 № 1581. Львівська багатопрофільна лікарня №19 є філією Державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та не входить до складу державної установи "Львівська установа виконання покарань (19)". Начальник вказаної філії не підпорядковується начальнику державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)". Начальник установи виконання покарань не контролює діяльність філії ДУ "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" і не відповідає за дії медичних працівників. Наголошує на тому , що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди Державною установою "Львівська установа виконання покарань (№19)" та обгрунтування розміру компенсації такої шкоди. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляд Протокольною ухвалою суду від 11.02.2026 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державну казначейську службу України. Представником третьої особи 19.02.2026 подано суду пояснення у справі, відповідно до яких уповноважений представник вказує на те, що факт стягнення коштів з Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі Казначейства чи його територіального органу. Водночас, підстави на яких позивач звернувся до суду з позовом, не є безумовними для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а позивач не просить визнати дії/бездіяльність незаконними. Вказує про те, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнути винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України. Представник позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заявку про слухання справи без його участі. Представник відповідача Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні таких в повному обсязі з підстав наведених у заявах поданих суду. Представник відповідача Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 19.02.2024 по 09.07.2025 тримався в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», з 09.07.2025 по 29.07.2025 тримався в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», будучі особою до якої застосвано запобіжний захід у виді тримання під вартою. З 30.07.2025 по 16.09.2025 відбував покарання, призначене вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 22.11.2024, в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)». З 16.09.2025 по 31.10.2025 проходив планове лікування у Шепетівській багатопрофільній лікарні №98 при державній установі «Шепетівська виправна колонія (№98)». З 31.10.2025 по теперішній час відбуває покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», що підтверджується відповіддю департаменту з питань виконання покарань Міністерства юстиції України №5044/741-а/5.3.1/13-25/3/1/23-25 від 05.11.2025. Звертаючись до суду з даним позовом, представник [PERSON] посилався на те, що умови тримання останнього в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» та Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», були такими, що принижують його честь та гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чим йому було завдано моральної шкоди. У своїх поясненнях від 04.09.2025 засуджений [PERSON] стверджує, що тримався у УВП №9 у неналежних умовах з 19.02.2024 по 09.07.2025. Скаржиться на те, що вже другий рік перебуває у памперсах, оскільки внаслідок того, що ліва частина його тіла паралізована, він перебуває у лежачому стані та є безпорадним. Відповідно, свої природні потреби, він справляє під себе у памперси. Усі працівники ВК № 9 заявляли, що вони не є санітарами. Відповідно, очищення тіла від фекалій та заміна памперсів протягом тривалого періоду часу супроводжувалася приниженням людської гідності [PERSON] , оскільки працівники ВК № 9 постійно докоряли [PERSON] , що вони не санітари і не повинні здійснювати сторонній догляд за ним. Цей стан безпорадності та вислуховування постійних докорів зі сторони працівників ВК № 9, викликав у [PERSON] стан повного відчаю та приниження його людської гідності. Окрім того, [PERSON] скаржиться на те, що після того як він потрапив до ВК № 9, перший раз, коли він зміг відвідати лазню, мав місце лише через 4 або 5 місяців. Однак, навіть цей випадок відвідування лазні став можливим лише завдяки тому, що інші засуджені, які перебували разом із [PERSON] у камері, почали скаржитися на сморід, який був у камері. Сморід, який накопичувався у камері протягом тривалого часу, був спричинений фекаліями, що накопичувалися у памперсах безпорадного [PERSON] , який постійно перебував у лежачому стані. Відвідування лазні відбувалося в такий спосіб, що інші засуджені на ношах переносили лежачого [PERSON] , відкривали змішувачі води та робили її прийнятної температури. [PERSON] самостійно як міг так і мився у лежачому стані. Тобто жодної допомоги зі сторони адміністрації установи не було надано навіть під час відвідування лазні. Камера № 744 в якій утримувався [PERSON] , починаючи з 19.02.2024 по січень 2025, мала орієнтовні розміри 3 х 4 кв.м. Майже місяць [PERSON] утримувався у камері № 766 майже таких же розмірів, тобто 3 х 4 кв.м. Кількість ув`язнених, які одночасно перебували з [PERSON] 4 особи. Потім [PERSON] був назад переміщений до камери № 744, де утримувався до 09.07.2025. Якість харчування для [PERSON] була неналежною з огляду на те, що він має серйозні проблеми із кишківником та був прооперований після проникаючого поранення черевної порожнини з пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника, гемоперітонеум. Тому [PERSON] обирав те, що краще не їсти ніж очкувати на фельдшера по 5 7 годин. Щоб привернути увагу до цієї проблеми з харчуванням [PERSON] написав на керівника установи № 9 заяву про голодування. Після цього в камері № 766 втратив свідомість, у зв`язку з чим до [PERSON] було викликано лікаря, який приводив його до свідомості. У своїх доповненнях від 06.09.2025 до пояснень щодо умов тримання під вартою, [PERSON] стверджує, що у камері № [NUMBER] , одночасно з ним було двоє ув`язнених. Жодної вентиляції у камері не було. У зв`язку з цим, змушені були відкривати вікно у результаті чого з`являвся протяг, який призвів до застуди правого вуха у квітні травні 2025. Також, [PERSON] скаржиться на те, що під час його тримання в камері № 744 ВК № 9 він був змушений терпіти нашестя тарганів, з якими засуджені боролися самостійно. За весь період його тримання в цій камері адміністрація ВК № 9 проводила дезінсекцію лише один раз. Точну дату він не пам`ятає. Всі вищевказані обставини щодо неналежних умов відбуття покарання підтверджуються поясненнями [PERSON] від 04.09.2025 та доповненнями від 06.09.2025 до його пояснень, які до даються до позовної заяви. У своїх письмових поясненнях від 05.11.2025 [PERSON] зазначив, що за період часу з 09.07.2025 по 29.07.2025 йому зробили дві перев`язки та УЗД. Лікування, окрім таблеток, не було. Один раз відібрали аналіз сечі, але результату так і не було. У цей період тримання у ВК №19 [PERSON] мав найгірший перебіг захворювання його сечового міхура, так як після туалету скляна чоловіча «утка» містила в собі більше крові, а ніж сечі, що явно вказувало на важкий перебіг цього захворювання. Жодної прогулянки на свіжому повітрі за вищевказаний період у [PERSON] не було. Також, [PERSON] стверджує, що у день, коли йому напередодні сказали, що буде лазня (душ) , то в той день була якась перевірка по ВК № 19, а тому [PERSON] не можна було носити на ношах. Коли вже таки дістався до лазні, за допомогою двох працюючих засуджених, то у той день вже не було теплої води, а тому мився під холодною водою, оскільки вибору не було. Постільну білизну не змінювали за час перебування [PERSON] в установі № 19. Підгузники допомагали [PERSON] змінювати все ті ж двоє засуджених, але йому приходилося очікувати по декілька годин. Вентиляційний отвір у камері в якій утримувався [PERSON] дуже малих розмірів, від цього існував суттєвий брак свіжого повітря. Це серйозно ускладнювалося тим фактором, що [PERSON] жодного разу не був на свіжому повітрі, його не виносили на свіже повітря, адже самостійно пересуватися він не міг. Відповідно, він, також, не мав доступу до сонячних променів. У камері було дуже погне освітлення, маленька звичайна лампочка у забрудненому плафоні. Харчування погане, були відсутні овочі та фрукти, недопечений хліб, мала кількість риби та м`яса. Згідно листав ЗО ІМР КНП «Іршавська міська лікарня» від 18.12.2026 №/05-05, [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з березня 2023 року по загальному захворюванню. З листа філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях №139-ЧН-25 від 25.03.2025 вбачається, що [PERSON] 19.02.2024 по прибуттю до державної установи «Закарпатської установи виконання покарань (№9)», оглядався черговим медичним працівником Закарпатської міської медичної частини № 9 філії, за наявної медичної документації та огляду було встановлено діагноз: Інші уточнені травми із залученням декількох областей тіла. Стан після мінно-вибухової травми (15.12.2023). Множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення голови, верхніх кінцівок, тулуба, калитки, нижніх кінцівок з наявністю сторонніх тіл (осколків металу). Проникаюче поранення черевної порожнини з пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника, гемоперітонеум. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток правої гомілки із зміщенням. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки із зміщенням. Стан після лапаротомії, ушивання брижі товстого та тонкого кишківника, резекції пошкоджених ділянок тонкої кишки з ушиванням; «санації та дренування черевної порожнини, ПХО (первинна хірургічна обробка) ран з накладанням швів (голова, тулуб, калитка, нижні та верхніх кінцівки), накладання АЗФ (аппарату зовнішньої фіксації) на обидві гомілки [Н 15.12.2023). Стан після демонтажу АЗФ обох гомілок та накладання гіпсових лонгет (08.01.2024). Стан після закритої репозиції та МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та, гвинтами, фіксації лівої гомілки АЗФ з санацією вогнепальної рани с/3 лівої гомілки (16.01.2024). Стан після Ре-МОС правої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗС з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, пластики вогнепальної рани лівої гомілки шкірним місцеворотаційним клаптем з використання ВАДП (25.01.2024). Ішемічний інсульт в басейні правої середньо мозгової артерії від (18.12.2023) з лівобічною спастичною геміплегією - до вираженого парезу в нозі, порушенням функції ходи. Цукровий діабет II типу, вперше виявлений, субкомпенсований. Супутній: Гострий простатит. Ускладнення: Затримка сечі. Проводяться перев`язки, заміна підгузників, протирання спини, кінцівок, догляд за ранами. 11.02.2025 [PERSON] консультований вузькопрофільними спеціалістами з КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. Д. Новака» Закарпатської обласної ради, а саме: лікарем-травматологом та лікарем-хірургом. За результатом огляду встановлено діагноз: Посттравматичний остеомієліт лівої гомілки, рани після оперативного втручання. 20.02.2025 [PERSON] був вивезений на госпіталізацію до КНП «Ужгородська міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ужгородської міської ради ВП «Клінічна лікарня з невідкладних станів та екстреної медичної допомоги», відділення неврології судинної, неврології з ліжками інтенсивної терапії. Проведено консультацію лікарями, а саме неврологом, психіатром, травматологом, ендокринологом, проведено загально клінічні та лабораторні обстеження, комп`ютерну томограму головного мозку та грудної клітки, ультразвукове дослідження серця (ЕХО КС) та рентгенографію гомілковостопного суглоба. За результатами огляду та проведених досліджень встановлено діагноз: Основний - 169.3 - Наслідки перенесеного ішемічного інсульту (18.12.2023) в правій гемісфері головного мозку з глибоким лівобічним геміпарезом, грубим порушенням функції ходи та самообслуговування, з бульварною недостатністю, кірковими порушеннями. Супутній - 167.8 - Хронічна ішемія мозку ІІ-ІІІ (змішана) з формуванням психо органічного синдрому з помірними когнітивними порушеннями. Супутній - Т94.0/г98.8 - Наслідки після МВХ (15.12.2023). Множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення голови, верхніх кінцівок, тулуба, калитки, нижніх кінцівок з наявністю сторонніх тіл (осколків металу). Проникаюче поранення черевної порожниниз пораненням брижі товстого та тонкого кишківника, петель тонкого кишківника. гемоперитонеум. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток правої гомілки із зміщенням. Відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки із зміщенням. Стан після лапаротомії, ушивання брижі товстого та тонкого кишківника, резекції пошкоджених ділянок тонкої кишки з ушиванням: санація та дренування черевної порожнини, ПХО ран з накладанням швів (голова, тулуб, калитка, нижні та верхніх кінцівки), накладання АЗФ (аппарату зовнішньої фіксації^ на обидві гомілки (15.12.2023). Неправильно консолідований багато уламковий перелом обох кісток лівої гомілки. Стан після накладання ХЗФ на обидві гомілки (15.12.2023). Стан після демонтажу АЗФ обох гомілок та накладання гіпсових лонгет (08.01.2024). Стан після закритої репозиції та МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, фіксації лівої гомілки АЗФ з санацією вогнепальної рани с/3 лівої гомілки (16.01.2024). Стан після Ре-МОС правої велико гомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗС з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, демонтажу АЗФ з лівої гомілки, відкритою репозицією та МОС лівої великогомілкової кістки блокованим стержнем та гвинтами, пластики вогнепальної рани лівої гомілки шкірним місцево-ротаційним клаптем з використанням ВАДІ (25.01.2024) . Змішана конграктура правого колінного суглобу важкого ступеню. Супутній - Р06.8 - Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад з когнітивними розладами. Супутній - Е11.9 - Цукровий діабет II типу, легка форма, компенсований (глікозильований Нв 5,56%). Відповідно до медичної довідки завідувача Закарпатської ММЧ № 9 від 19.03.2024 у [PERSON] цукровий діабет ІІ типу, вперше виявлений, компенсований. Супутній діагноз: Гострий простатит. Ускладнення: затримка сечі. За станом здоров`я не може приймати участь в судовому засіданні у зв`язку з тим, що потребує спеціальних засобів для транспортування в лежачому стані. Згідно листа ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях №414-ЧН-24 від 27.03.2024, за час перебування в установі [PERSON] постійно звертається за медичною допомогою та щоденно оглядається медичними працівниками медичної частини. Надається медикаментозна терапія відповідно до рекомендацій наданих лікараями територіальних закладів МОЗ України (зазначених у виписці з стаціонару). Також медичними працівниками проводяться заходи по догляду (заміна памперсів, гігієнічні заходи). [PERSON] потребує постійного нагляду, реабілітаційних заходів, проведення фізичних процедур, які не можливо виконувати в умовах установи. Для відновлення фізичного стану здоров`я [PERSON] необхідно забезпечити надання медичної допомоги та реабілітаційних заходів в спеціалізованих закладах в умовах стаціонарного перебування. Фізичну реабілітацію, яку потребує після перенесених захворювань не можливо виконувати в умовах установи. Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, визначено, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям. Особам з інвалідністю першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам понад п`ятдесят п`ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Норми харчування осіб, позбавлених волі, встановлюються Кабінетом Міністрів України. У статті 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За змістом частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч. 8 ст. 10 ЦПК України). Так, відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м. площі. Наведене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», «Мельник проти України», «Яковенко проти України», «Двойних проти України», «Іглін проти України», «Давидов та інші проти України», «Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. У частині 1 статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У позовній заяві представник позивача наполягає на тому, що під час утримання [PERSON] в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» в камерах №744 та №766, такі мали орієнтовані розміри 3х4 кв.м., та в камері №766 він одночасно утримувався з 4-ьма особами. Представник відповідача державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», в свою чергу, у відзиві на позовну заяву заперечила щодо таких тверджень позивача та зазначила, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра. Однак, на підтвердження таких обставин представником відповідача не надано до суду жодних належних доказів. Більше того, суду фактично не надано жодних належних доказів на підтвердження умов утримання в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» засуджених, в тому числі і позивача. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, щодо скарг [PERSON] , що викладенні у позовній заяві, зокрема на рідке відвідування лазні, ненадання належної медичної допомоги, заміни підгузків, ненадання допомоги працівниками установи, представник відповідача Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» посилається на висновок службової перевірки за відомостями наведеними у зверненні [PERSON] від 05.12.2024 щодо ймовірного порушення його права на належні умови утримання. Так, відповідно до вказаного висновку від 21.02.2025, серед іншого зазначено, що ув`язнений відмовляється з особистих причин від пасивної реабілітації та ЛФК, гігієнічного догляду в ліжку. [PERSON] в письмовому поясненні вказав, що претензій до адміністрації установи не має, у нього були претензії до медичної частини, але у зв`язку із зміною керівництва медичної частини є позитивні зміни. Також, вказав, що розуміє, що установа повністю не пристосована для постійного утримання осіб, за якими необхідний догляд. Умови утримання в установі задовільні. Особи, які утримувались разом з [PERSON] в камері №74, зокрема [PERSON] та [PERSON] надали пояснення, відповідно до яких, медичні працівники регулярно проводили огляд та доглядали за [PERSON] та вели догляд за ним, переодягали, змінювали підгузки та робили інші процедури по догляду за особою. Особи, які утримувались разом з [PERSON] в камері №76, зокрема [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали пояснення, відповідно до яких, медичні працівники систематично проводять огляд та догляд за [PERSON] ,, переодягають, змінюють підгузки та роблять інші процедури медичного характеру. Персонал установи, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в своїх поясненнях зазначили, що за час утримання в установі ув`язненого [PERSON] працівниками Закарпатської міської медичної частини №9 систематично проводять медичні процедури [PERSON] , у разі необхідності змінюють підгузки та проводять інші процедури гігієнічного характеру. Також, серед іншого, в згаданому висновку зазначено про те, що камерні приміщення, де утримується ув`язнений [PERSON] площею без санвузла становить 11,38 м.кв. Для покращення умов проведення гігієнічних процедур [PERSON] , безпосередньо в камерному приміщенні адміністрацією установи встановлено проточний водонагрівач та забезпечено засобами для справляння природних потреб (крісло-стілець з санітарним оснащенням на колесах), що, в свою чергу, надає можливість ув`язненому [PERSON] самостійно виконувати заходи з особистої гігієни. Суд критично ставиться до вказаного висновку, як доказ який може бути підставою для відмови у задоволенні позову, з огляду на те, що такий виготовлявся і формувався службовими особами відповідача, тобто фактично залежав від їх дій та волі. В свою чергу, доводи та обставини наведені у зазначеному висновку можна б було перевірити за допомогою доказів на підставі яких такий висновок виготовлений. Водночас, жодних доказів (пояснень, актів огляду приміщень, актів огляду засудженого тощо) до висновку не долучено, а тому суд вважає, що такий доказ не спростовує твердження позивача щодо неналежних умов його утримання в установі виконання покарань. Факт того, що визначена норма площі в камерах для однієї особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, вже неодноразово констатувався у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», «Висоцький та інші проти України`в яких також зазначено, що це становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В свою чергу, відповідно до п. 3.1. наказу Міністерства юстиції України №849/5 від 08.06.2012 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах», миття у лазні засуджених (осіб, узятих під варту) здійснюється не менше двох разів на тиждень з обов`язковою одночасною заміною натільної білизни. Згідно п. 3.19. вищевказаного положення, крім гігієнічного миття, в лазні проводиться санітарна обробка засуджених (осіб, узятих під варту): один раз на місяць - як плановий захід; за епідемічними показаннями (у разі виникнення потреби); під час приймання осіб, які прибули до установи. Так, пунктом 3.19.1. положення встановлено, що санітарна обробка включає: миття засуджених (осіб, узятих під варту) в лазні з милом та мочалкою з обов`язковою заміною постільної та натільної білизни, дезінфекцією (знищення патогенних мікроорганізмів), дезінсекцією (знищення комах і кліщів, які є передавачами інфекційних захворювань) особистого одягу та постільних речей (подушки, матраци, ковдри) у дезінфекційній камері. Щодо тверджень представника позивача про те, що графіки роботи лазні та книга обліку відвідування лазні, не містять особистих підписів [PERSON] , які б підтверджували, що він регулярно користувався послугами лазні, суд зазначає, що з доданої книги обліку відвідування лазні вбачається, що поля для відміток осіб про користування такими послугами відсутні, водночас наявні записи щодо користування послугами лазні камери №74 та 76, в яких утримувався [PERSON] . Згідно довідки ДУ «ЛУВП(№19)» засуджений [PERSON] по прибутті був забезпечений всіма необхідними постільними речами, згідно сезону та речовим майном. Харчування останнього було організовано у відповідності до постанови КМУ №336 від 16.06.1992 року «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках, розподільниках та інших приймальниках Національної поліції». Лазне-пральне обслуговування засудженого [PERSON] відбувалось у відповідності до вимог наказу Міністерства юстиції України №849/5 від 08.06.2012 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах». Щодо тверджень про ненадання належної медичної допомоги, суд зазначає наступне. Львівська багатопрофільна лікарня №19 та Закарпатська міська медична частина №9 філії ЦОЗ ДКВС України в Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях є філіями державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» та не входять до складу ДУ «ЛУВП(№19)» та ДУ «ЗУВП (№9)», відтак керівництво установ виконання покарань не контролюють діяльність медичних частин. Водночас, оцінюючи доводи позивача стосовно посилання на медичні документи, як на докази якими обґрунтовується заявлені вимоги, суд виходить з наступних доводів, міркувань та мотивів. Наведені у вказаних доказах медичні діагнози, види лікування та висновки суд не оцінює, адже не володіє спеціальними знаннями у відповідній галузі. Зазначені докази суд оцінює в контексті фактів надання чи ненадання медичної допомоги позивачу, фіксації його оглядів медичними працівниками та забезпечення отримання ним медичної допомоги на належному рівні. Отже, суд констатує, що діагнози наведені позивачем у відповідній заяві поданій суду підтверджується відповідними медичними документами, що, у свою чергу, обґрунтовує потребу позивача в отриманні медичної допомоги на належному рівні. Натомість, докази та доводи відповідачів не спростовують поза розумним сумнівом тверджень сторони позивача про те, що відповідачі не вжили належних та дієвих заходів задля забезпечення отримання позивачем медичної допомоги на належному рівні. Крім того, в ході судового розгляду суду не надано переконливих і належних доказів на спростування тверджень позивача про те, що [PERSON] мав реальні можливості, які йому було забезпечено відповідачами, вирішити питання про встановлення йому ступеня інвалідності за допомогою звернень до компетентних органів. Водночас, суд підкреслює, що позивач відбуваючи покарання перебуває на утриманні та під контролем Держави, що покладає на Державу в особі уповноважених представників обов`язок забезпечити належне медичне обслуговування [PERSON] . Щодо тверджень представника відповідача державної установи «Львівська установа виконання покарань №19», стосовно того, що відповідно до п. 2 Порядку застосування норм харчування та норм заміни харчових продуктів осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції згідно з висновками лікаря на час амбулаторного лікування засуджених або осіб взятих під варту забезпечуються харчовими продуктами за дієтичними нормами то на підтвердження такого твердження надає довідку ДУ «ЛУВП(№19)», з якої не вбачається організація харчування саме [PERSON] , відсутні будь-які докази про норми харчування останнього чи то на загальних підставах чи то за дієтичними нормами. Окремо суд, звертає увагу на те, що згадана вище довідка надіслана разом з відзивом на позовну заяву, є неповною, зокрема зі змісту довідки вбачається про наявність продовження тексту довідки, водночас до електронного суду прикріплена тільки 1-ша сторінка такої, яке не містить ні підпису особи, яка уповноважена таку видавати, ні виконавця. Окремо, щодо тверджень представника відповідача щодо невідповідності певних деталей обставин перебування позивача в установі виконання покарань, зокрема спосіб транспортування до лазні чи спосіб та обставини харчування, суд відзначає, що такі розбіжності не є істотними та не можуть вважатися належною підставою для відхилення підстав позову. Більше того, цілком очевидним для суду є і те, що фізичний та психологічний стан [PERSON] можуть вплинути на його можливості навести точні деталі, які стосуються тих чи інших обставин, які стосуються даного позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що утримання [PERSON] в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» та Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» у відповідні періоди з 2024 - 2025 років було таким, що принижувало його гідність протягом зазначеного часу. Протилежного відповідачами не доведено та не спростовано належними доказами. Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. Державна установа «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9) та Державна установа «Львівська установа виконання покарань (№19)» є складовими Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (стаття 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), а отже є установами, які шляхом виконання відповідних повноважень здійснюють правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державні установи виконання покарань керуються, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів. Держава Україна гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. Такі висновки узгоджуються також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року по справі № 204/4295/18, від 17 червня 2020 року по справі № 204/7119/18 та від 10 лютого 2021 року по справі № 204/5396/18. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України). Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Наведені статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Практика Європейського Суду з прав людини з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас, усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 308/5318/15-ц дійшов висновку, згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У статті 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до п. 3 п. 4 Положення, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (Постанова КЦС ВС від 01.09.2021 у справі № 545/2344/20). Суд, ухвалюючи рішення у даній справі, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У цій справі, неналежне забезпечення умов утримання в умовах установ виконання покарань позивача позбавило його можливості реалізації своїх звичок і бажань, з врахуванням специфіки перебування у таких установах, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, піклування про здоров`я та вплинуло на відносини з оточуючими людьми (зокрема співкамерниками) і відношення останніх до його особистості. Суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, завданих відповідачами (уповноваженими представниками), а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, тяжкості вимушених змін у житті, зусиллях, необхідних для відновлення та реалізації своїх прав. Отже, суд приходить до висновку, що неправомірні дії відповідачів пов`язані з недотриманням належних умов тримання [PERSON] у відповідних установах та незабезпечення йому можливості отримати медичну допомоги на належному рівні, свідчать про спричинення йому моральної шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, яка доведена та встановлена в процесі судового розгляду. Судом у цій справі безумовно враховуються доводи сторони позивача щодо обґрунтування розміру моральної шкоди, в тому числі посилання на відповідні висновки ЄСПЛ. Разом з тим, розмір моральної шкоди спричиненої фізичній особі має індивідуальний характер і він не повинен визначатися за фіксованим тарифом чи показником, адже у кожній справі, зокрема у справах наведених позивачем розглянутих ЄСПЛ, обставини справ не є цілком або абсолютно ідентичними. В кожній з цих справ приймають участь різні особи, а тому очевидним є те, що ступінь їх моральних страждань не можна визначати за єдиним стандартом. Крім того, оцінюючи докази у справі, в контексті дотримання сторонами обов`язку визначеного ч. 1 ст. 81 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд також приймає до уваги стан здоров`я [PERSON] , зокрема те, що він не може пересуватися самостійно без сторонньої допомоги та має об`єктивні складнощі у написанні власноручно заяв та клопотань. Водночас, жодних обмежень чи перешкод у наданні чи збиранні відповідних доказів відповідачами у цій справі не встановлено. При цьому, посилання відповідача у відзиві на те, що особова справа [PERSON] на момент написання відзиву в установі відсутня не можна вважати належною підставою для звільнення від доказування, адже для відповідача встановлено механізми на збирання доказів. Зокрема, відповідач вправі був самостійно звернутись до установи де зберігається особова справа [PERSON] на даний час із запитом на отримання документів чи інформації. Крім того, відповідач вправі ініціювати клопотання про витребування доказів перед судом за наявності відповідних підстав. Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Отже, на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами. У свою чергу, правочинів щодо зобов`язань у іноземній валюті у цій справі між сторонами не укладалось. Крім того, стягнення для відшкодування повинно проводитись з коштів Державного бюджету України. Відтак, законних підстав для стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду у іноземній валюті Євро, у цій справі не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Держави Україна на користь [PERSON] компенсації спричиненої моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн., заподіяної внаслідок неналежного утримання в умовах Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» та Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», які принижують гідність та є поводженням, яке суперечить приписам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також, наводячи мотиви ухвалення даного рішення, суд приймає до уваги те, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07.09.2023 у справі № 463/3374/22. У зв`язку з наведеним, судовий збір, від сплати якого звільнений позивач [PERSON] , на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial