Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

12.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди в розмірі 200000,00грн, обґрунтувавши свої вимоги тим, що [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» відповідачем [PERSON] опубліковано відеозапис (URL: [INFO] у якому вона, принижуючи честь та гідність позивача, безпідставно і голослівно обвинувачує його у вчиненні шахрайських дій відносно її доньки. Вказаний відеозапис додатково завантажений на компакт-диск, доданий до позовної заяви. Так, на вказаному відеозаписі міститься рід голослівних обвинувачень позивача, а саме, відповідач зазначає, що позивач програв гроші у карти. Втім, вона не повідомляє, кому він їх програв, яка сума програшу, звідки в неї такі відомості. Не надає будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин. Вказане твердження є вигадкою відповідача і не відповідає дійсності, є голослівним. Відповідач повідомляє, що для отримання грошових коштів позивач звернувся до її доньки (прим. - [PERSON] ), внаслідок чого вона під тиском йому такі грошові кошти надала. Водночас, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки позивач не звертався до доньки відповідача з метою отримання грошових коштів та не отримував від неї будь-яких грошових коштів. Будь-які докази на підтвердження того, що донька відповідача надавала позивачу грошові кошти, відсутні Звертає увагу на те, що мова йде про 16 000 доларів США, що стверджується поясненнями від 18 квітня 2025 року, наданими відповідачем. У вказаних поясненнях відповідач повідомляє про те, що позивач нібито отримав від її доньки 16 000 доларів США. Відповідач не обґрунтовує, звідки в її доньки в наявності 16 000 доларів США та не надає будь-яких доказів на підтвердження походження вказаних грошових коштів. Також зауважує, що позивач не чинив жодного тиску на дитину відповідача [PERSON] . Таким чином, відповідач оприлюднила у вільному доступі відеозапис, у якому зробила прямі обвинувачення на адресу позивача, стверджуючи, що останній нібито вдавався до психологічного тиску або інших способів впливу на доньку відповідача з метою змусити її передати позивачеві значну суму грошових коштів. Зазначені звинувачення не мають під собою жодного фактичного або правового підґрунтя, не підтверджені доказами, не були встановлені в рамках кримінального чи цивільного провадження уповноваженими органами, а також суперечать дійсності. Факт поширення зазначеної інформації є беззаперечним, оскільки відеозапис набув широкого розголосу в соціальних мережах, серед знайомих та близьких позивача, що спричинило значний суспільний резонанс, викликало негативну реакцію в оточенні та завдало суттєвої шкоди репутації позивача як особи, що користується довірою в діловому, соціальному й особистому середовищі. Публікація подібного змісту є порушенням положень статті 3 Конституції України, яка проголошує людину, її честь і гідність найвищою соціальною цінністю. Стаття 28 Конституції гарантує кожному право на повагу до його гідності, а стаття 32 забороняє збір, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації без згоди особи, крім випадків, передбачених законом. Також порушено норми Цивільного кодексу України, зокрема статті 23, 277 та 280. які передбачають можливість захисту честі, гідності та ділової репутації, а також відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями. Вказує, що дії відповідача, що полягали в публічному поширенні недостовірної інформації у формі відеозапису з голослівними звинуваченнями на адресу позивача, є прямим посяганням на честь, гідність і ділову репутацію позивача, що захищаються як національним законодавством України, так і міжнародними правовими актами, ратифікованими Україною. Честь і гідність особи це юридично значущі категорії, що відображають особисту оцінку людини суспільством, її моральний авторитет, добру славу та право бути сприйнятою як порядна і законослухняна особа. Публічні звинувачення у вчиненні неетичних або навіть протиправних дій. зокрема у нібито примушуванні до передачі значної суми грошей шляхом тиску, є надзвичайно чутливими за своїм змістом, оскільки зачіпають фундаментальні основи особистості. її моральний статус, а також формують у третіх осіб негативне уявлення про Позивача. Вказане обвинувачення безпосередньо принижує позивача як людину, яка до того користувалася довірою у своєму середовищі, мала позитивну репутацію та бездоганну поведінку в суспільстві. Оскільки зазначена інформація була поширена публічно, без жодного підтвердження або правової оцінки з боку правоохоронних органів, дії відповідача кваліфікуються як безпідставні та зловмисні. Наслідками поширення такої інформації для Позивача стали: - порушення його позитивного іміджу серед колег, друзів, членів сім`ї та ділових партнерів; - зниження рівня довіри у професійній сфері; - емоційне потрясіння, моральне приниження та психологічна дестабілізація; - порушення особистого внутрішнього спокою, виникнення депресивних станів та стресових реакцій. Таким чином, поширення неправдивої інформації спричинило тяжкі моральні наслідки, що заслуговують правового захисту та компенсації з боку особи, яка допустила таке порушення. Крім того, позивач зазнав істотних душевних страждань, пережив емоційний стрес, пов`язаний із публічним осудом та порушенням свого доброго імені. Це призвело до психологічної травми, втрати сну, зниження працездатності, ускладнення в міжособистісних стосунках та діловій сфері. Враховуючи характер, тривалість та обсяг поширеної інформації, а також особисту чутливість Позивача, розмір моральної шкоди, яку слід компенсувати, є значним. Публічне поширення відповідачем неправдивої інформації, яка містить серйозні звинувачення на адресу позивача, спричинило глибокі душевні страждання, порушення особистого внутрішнього стану та моральну травму. Зазначені дії стали джерелом сильного психологічного стресу, емоційного напруження та постійного відчуття приниження. Позивач, який до цього користувався повагою та довірою у своєму соціальному колі, зазнав гострого відчуття несправедливості, обурення та глибокого морального потрясіння. Образа, заподіяна неправдивими публічними обвинуваченнями у вчиненні негідного та морально осудного вчинку - тиску з метою отримання грошей - стала причиною зниження самооцінки, погіршення психологічного стану та виникнення психосоматичних симптомів (порушення сну. втрата апетиту, пригнічений настрій). Позивач був змушений уникати публічних місць, спілкування з людьми, які могли бачити згадане відео. Підозри, недовіра, осуд з боку оточення позначилися на особистому житті позивача, спричинили ізоляцію, почуття сорому та тривожності. Моральна шкода, завдана позивачу, має бути оцінена з урахуванням глибини й тривалості душевних страждань, ступеня публічності й масштабів поширення інформації, характеру неправдивої інформації (звинувачення у вчиненні аморального та потенційно протиправного вчинку), наслідків для психологічного й емоційного стану позивача, відсутності спростування або вибачень з боку відповідача. Виходячи з вищезазначеного, позивач вважає розумним та справедливим визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 200 000 гривень. Цей розмір, з огляду на особливу тяжкість душевних переживань, спричинених грубим публічним приниженням, відповідає практиці національних судів щодо відшкодування моральної шкоди у випадках публічного знецінення людської гідності. Крім того, внаслідок поширення відповідачем неправдивої інформації позивач та його родина піддається нападам зі сторони невідомих осіб. Так, у зв`язку з порушенням відповідачем неправдивої інформації невідома особа телефонувала матері позивача [PERSON] та погрожувала кримінальною відповідальністю і фізичною розправою, групо спілкувалася, ображала її та позивача нецензурною лайкою, чинила психологічний тиск. Аудіозапис вказаної розмови записаний на компакт-диск, що доданий до цього позову. Крім того, невідома особа 22 квітня 2025 року приїхала за місцем проживання позивача та його родини і залишила біля в`їзду на подвір`я будинку поминальний вінок з написом «Вічна пам`ять». На доданому до позовної заяви компакт-диску наявний відеозапис вказаної події та фото самого вінка. Таким чином, відповідачем публічно поширено щодо позивача недостовірну інформацію, яка принижує честь та гідність позивача, а також завдає йому моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували просили відмовити в їх задоволенні вказуючи, що інформація, поширена нею у відеозаписі, є викладом її власного досвіду та оціночних суджень, що мають фактичне підґрунтя та не є поширенням недостовірної інформації. У відеозаписі, опублікованому нею в соціальній мережі Facebook, вона виклала власний досвід, пов`язаний із заволодінням її грошовими коштами [PERSON] , а також її суб`єктивну оцінку подій, що відбулися. Вказує, що відео містить оціночні судження, а не твердження про встановлені судом факти, які не підлягають спростуванню та не можуть вважатися недостовірною інформацією. Вона діяла з метою захисту своїх прав та попередження інших осіб. Метою оприлюднення відео було попередження інших осіб про можливі ризики, а також реалізація її права на свободу вираження поглядів. Вона не мала на меті приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача. Викладені обставини мають фактичне підґрунтя. За фактом заволодіння її грошовими коштами нею подано заяву до правоохоронних органів. Обставини справи підтверджуються перепискою, банківськими операціями та іншими доказами. Отже, інформація не є вигаданою або безпідставною. Позов [PERSON] , на думку позивача, є способом тиску на неї. Подання цього позову відбулося після оприлюднення нею відео та розцінюється як спроба тиску та обмеження її права на захист. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що у відкритій, загальнодоступній соціальній мережі Фейсбук на особистій сторінці, [PERSON] розмістила відео, яке містить спірну інформацію та стосується позивача та, на думку останнього, є прямим посяганням на його честь, гідність і ділову репутацію. Відповідач в судовому засіданні вказувала, що оспорюване відео містить оціночні судження, а не твердження про встановлені судом факти, які не підлягають спростуванню та не можуть вважатися недостовірною інформацією. Вказані твердження відповідача є слушними та заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, з матеріалів справи вбачається, що 07.08.2025 [PERSON] звернулась до начальника Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення в якій вказала, що [PERSON] , шляхом зловживання довірою, виманив у неї грошові кошти в розмірі 16000,00 доларів США, які належать її матері [PERSON] . Вказане повідомлення було зареєстроване в журналі єдиного обліку Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області за № 13509. В подальшому, [PERSON] звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.09.2025 в задоволенні скарги було відмовлено. У вказаній ухвалі, яка набрала законної сили, слідчим суддею було встановлено, що скаржником в її заяві, що міститься в матеріалах скарги від 07.08.2025 року вказано обставини, що не можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено відповідними нормами КК України. Доводи заявника є її особистою оцінкою дій [PERSON] ґрунтуються лише на припущеннях щодо можливої протиправності дій, а тому не відповідають вимогам ст.214 КПК України. Заявником в поданій заяві наводяться власні міркування щодо вчинення кримінального правопорушення [PERSON] , оскільки злочинність таких дій не підтверджується достатніми об`єктивними даними. Разом з тим, позивач у позовній заяві вказував, що не звертався до доньки відповідача з метою отримання грошових коштів та не отримував від неї будь-яких грошових коштів. Однак, дане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки факт отримання ним грошових коштів від доньки відповідача, [PERSON] , підтверджується матеріалами справи, зокрема копіями квитанцій, а також особистими поясненнями [PERSON] , який в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] перераховувала на його карткові рахунки грошові кошти. Також, обставини звернення позивача до [PERSON] за фінансовою допомогою та отримання від останньої грошових коштів підтвердили в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в якості свідків. Тобто, твердження позивача про недостовірність поширеної відповідачкою стосовно нього інформації та що ця інформація є фактичним твердженням не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не було поширено інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідачки, яке, в свою чергу, містить певні вислови щодо особи позивача і його дій. З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача. При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є брутальними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем надано не було та в матеріалах справи відсутні. Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed