Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про захист прав споживача банківських послуг та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що 04.10.2020 року між нею та АТ «ОТП Банк» було підписано анкету-заяву про надання банківських послуг № 2033986511_CARD до договору про видачу та обслуговування платіжних карток за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти для власних потреб у розмірі 13252,05 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом. Підписавши заяву-анкету позивачу було відкрито рахунок № [NUMBER] . Позивач вказує на те, що з 04.10.2020 року по 07.08.2025 року виконувала свої зобов`язання за договором в повному обсязі. Попри це, 05.08.2025 року та 07.08.2025 року на номер телефону позивача надходили дзвінки з номерів [NUMBER] та [NUMBER] від осіб, які представилися працівниками АТ «ОТП Банк» та повідомили про необхідність переоформлення кредитної картки у зв`язку із закінченням строку її дії. Позивач повідомила, що особисто звернеться до банку для переоформлення. 08.08.2025 під час звернення до банку позивач дізналася, що 07.08.2025 року з її кредитної картки без її відома та згоди було здійснено переказ коштів у сумі 48300,00 грн. на рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] в АТ «Піреус Банк МКБ». Після виявлення списання коштів позивач звернулася із заявою до банку щодо повернення незаконно перерахованих коштів, а також до Мукачівського районного управління поліції ГУНП у Закарпатській області. За цим фактом 08.08.2025 відкрито кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, досудове розслідування триває. Листом від 11.08.2025 року АТ «ОТП Банк» відмовило їй у поверненні коштів. Повторним зверненням від 16.08.2025 року позивач просила не нараховувати штрафи та іншу заборгованість на суму викрадених коштів до завершення досудового розслідування. Проте, банком було відмовлено, посилаючись на те, що жодних порушень чинного законодавства України під час надання банківських послуг встановлено не було. 06.10.2025 позивач погасила частину використаного кредитного ліміту у сумі 19000,00 грн. З огляду на те, що кошти були списані з кредитного рахунку, який є спільним майном подружжя, рішення у справі може вплинути на майнові права [PERSON] , у зв`язку з чим він залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Таким чином позивач вважає, що відповідач неналежним чином надав їй банківські послуги при користуванні кредитною карткою, оскільки не забезпечив належного рівня захисту платіжної операції, не вжив усіх заходів щодо збереження її коштів на рахунку, не забезпечив належне функціонування платіжної системи з метою захисту від доступу сторонніх осіб до її рахунку, що призвело до несанкціонованого списання коштів. Таким чином, позивач просить зобов`язати АТ «ОТП Банк» анулювати кредитну заборгованість на картковому рахунку № [NUMBER] у розмірі 48300,00 грн., відновити залишок кредитних коштів до розміру станом на 07.08.2025 року. Також просить зобов`язати АТ «ОТП Банк» припинити нарахування та скасувати нараховану заборгованість на картковому рахунку № [NUMBER] . Ухвалою від 31.12.2025 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. 02.01.2026 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 31.12.2025 року про залишення позову без руху. Ухвалою від 05.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по суті призначено на 02.02.2026 року та відкладено на 05.03.2026 року. 16.01.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 15.01.2026 року) в якому зазначено, що відповідач АТ «ОТП БАНК» проти задоволення позову заперечує та зазначає, що спірна транзакція була здійснена 07.08.2025 року після проходження належної автентифікації клієнта у мобільному додатку OTPBANKUA з використанням довіреного пристрою. За даними технічних логів банку перед проведенням операції клієнтом було активовано довірений пристрій після проходження процедури посиленої автентифікації шляхом підтвердження одноразового коду, надісланого на фінансовий номер телефону. Після активації всі операції у мобільному застосунку підписуються удосконаленим електронним підписом клієнта та перевіряються банком. Банк зазначає, що всі платежі були ініційовані з довіреного пристрою клієнта та відповідають правилам дистанційного банківського обслуговування. Під час моніторингу операцій ознак аномальності або технічних порушень у роботі систем банку не виявлено. На думку відповідача, можливе списання коштів могло відбутися внаслідок передачі клієнтом третім особам факторів автентифікації, доступу до мобільного пристрою або виконання клієнтом певних дій під впливом шахрайства. При цьому банк зазначає, що не несе відповідальності за збитки, спричинені розголошенням клієнтом конфіденційних даних або психологічним впливом третіх осіб. Відповідач також посилається на умови договору про надання банківських послуг та правила користування системою дистанційного банківського обслуговування, відповідно до яких клієнт зобов`язаний забезпечувати збереження своїх автентифікаційних даних та не передавати їх третім особам. Крім того, банк зазначає, що позивач звернулася до банку із заявою щодо спірної операції лише 08.08.2025 року, тобто після її проведення. Посилаючись на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення НБУ № 705, а також практику Верховного Суду, відповідач вважає, що операція була виконана після належної ідентифікації клієнта, а тому підстави для покладення відповідальності на банк та повернення коштів відсутні. У зв`язку з викладеним АТ «ОТП БАНК» просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 25.02.2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив з якої встановлено, що відповідач у відзиві не спростував доводи, викладені позивачем у позовній заяві. Позивач звертає увагу суду на те, що жодної конфіденційної інформації по картці стороннім особам не розголошувала. Звернувшись 08.08.2025 року до банківської установи з метою переоформлення кредитної картки, термін якої закінчувався у вересні 2025 року, дізналася від співробітників банку, що з її кредитної картки без її відома та згоди було перераховано 48300,00 грн. на рахунок [PERSON] , якого вона не знає. Зазначає про те, що відповідач обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову наводить таблицю з даними про «голосові виклики та фінансовий номер клієнта з одноразовим унікальним кодом» та таблицю з даними про «час авторизації та пристрої, які використовувались для встановлення додатку». При цьому, застосунок OTPBANKUA встановлений співробітниками банку як додаток на пристрій позивача тільки 05.11.2025 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. Наведені у відзиві дані про здійснення транзакції з смс повідомленням 07.08.2025 року о 13:15:55 (несанкціоноване списання) містять дані про зміну пристрою з брендом «POCO», а у позивача мобільний пристрій з брендом «SAMSUNG», а також про ІР адресу, з якої відбувалося підтвердження операції «185.122.184.74.», зазначена адреса знаходиться на території Литви та вказує на те, що операція з несанкціонованого підтвердження збільшення ліміту та перерахування коштів здійснювалися невідомою особою, що перебувала на території Литви. На підставі викладеного, наведені відповідачем таблиці не підтверджують виконання умов договору щодо забезпечення безпеки та належної автентифікації клієнта та не спростовують тієї обставини, що відповідач не забезпечив здійснення належної обов`язкової автентифікації клієнта під час надання доступу до системи дистанційного обслуговування. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково наголосила, що стороннім особам свою кредитну картку та пароль до неї не давала, а також не називала будь-яких даних, що стосуються кредитного рахунку та кредитної картки. Також пояснила, що повідомила банк про шахрайські дії з її рахунком на наступний день. Крім цього, жодних доказів про те, що саме її дії чи бездіяльність як користувача призвели до шахрайських дій з рахунком відповідачем не надано. Представник відповідача АТ «ОТП Банк» Чорний А.М. в судовому засіданні проти позову заперечив та в доповнення до відзиву акцентував увагу на тому, що позивач не повідомила «негайно», як того вимагають умови, банк про несанкціонований переказ грошових коштів з її рахунку. Крім того, позивач передавала мобільний телефон своєму чоловіку, а той в свою чергу відкрив у додатку Вайбер пуш-повідомлення, що в свою чергу ймовірно і зумовило в подальшому можливість переказу грошових коштів сторонніми особами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що дійсно бачив як на мобільний телефон дружини в додатку Вайбер прийшло якесь повідомлення, яке він відкрив і, яке відразу зникло. При цьому він нічого не натискав та не відправляв. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04.10.2020 року між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» було підписано анкету-заяву про надання банківських послуг № 2033986511_CARD до договору про видачу та обслуговування платіжних карток. Підписавши заяву-анкету позивачу було відкрито рахунок № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт. Також судом встановлено, що відповідно до банківської виписки по рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] , 07.08.2025 року по рахунку позивача було здійснено переказ грошових коштів на суму 48300,00 грн. з призначенням платежу поповнення рахунку [PERSON] . Вказана сума грошових коштів є предметом цього спору у зв`язку з тим, що позивач вважає, що така банківська операція проведена шахрайським способом без її відома та погодження. У зв`язку з цим судом встановлено, що наступного дня 08.08.2025 року позивач [PERSON] звернулася до «ОТП Банк» із заявою щодо несанкціонованого списання з її картки 48300,00 грн. на рахунок [PERSON] . При цьому позивач повідомила банк, що такий переказ вона не ініціювала, отримувача [PERSON] вона не знає. У зв`язку з цим просила банк вирішити питання повернення незаконно стягнутих коштів. Листом № 801-01-801-4-801-01/55 від 11.08.2025 року банк відмовив позивачу у поверненні грошових коштів та рекомендував звернутися до правоохоронних органів. Того ж дня, а саме 08.08.2025 року [PERSON] звернулася до Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення з приводу отримання невідомою особою доступу до банкінгу ОТП та з карткового рахунку № [NUMBER] здійснила переказ грошових коштів в сумі 48300,00 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] . Заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате кримінальне провадження за № 12025071040000900, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. Вказане стверджується талоном-повідомленням № 23429 та витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Крім того, судом встановлено, що повторним зверненням до АТ «ОТП Банк» від 16.08.2025 року позивач просила не нараховувати штрафи та іншу заборгованість на суму викрадених коштів до завершення досудового розслідування. Проте листом № 04-68-23/11042 від 08.10.2025 року банк відмовив [PERSON] , зазначаючи про те, що жодних порушень чинного законодавства України під час надання банківських послуг з боку банку встановлено не було. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, які він не виконував або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувача не можна притягнути до відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб був використаний без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Без установлення обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, немає підстав вважати користувача винним. Помилково вважати, що якщо операції зі зняття з платіжної картки користувача коштів супроводжувались правильним введенням ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору передбачений обов`язок позивача щодо нерозголошення такого коду, то це виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми. Зазначені дії позивача не означають те, що він саме своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13.09.2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20.11.2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61- 30583св18), від 17.06.2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21). Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За недоведеності обставин, які безспірно означають те, що користувач власними діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно вважати відсутньою вину користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів. Сам по собі факт коректного введення вихідних даних для ініціювання такої банківської операції як списання коштів з рахунку користувача не може достовірно підтверджувати те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення слід тлумачити переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах (див. постанови Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі № 552/2819/16-ц, від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22, від 11.09.2024 року у справі № 753/12781/23). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позиція сторони відповідача по своїй суті зводиться до того, що [PERSON] не повідомила банк негайно про несанкціоновані операції за її рахунком. Крім того, на думку відповідача, можливе списання коштів могло відбутися внаслідок передачі клієнтом третім особам факторів автентифікації, доступу до мобільного пристрою або виконання клієнтом певних дій під впливом шахрайства. Разом з тим, зазначена позиція, не заслуговує на увагу, так як відповідач не надав жодного доказу на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а протилежного судом не встановлено. Так само не встановлено, що у день переказу коштів із банківського рахунку позивача реєстрація у мобільному додатку з допомогою одноразового паролю, який надіслав банк, відбулася саме на мобільному терміналі чи іншому пристрої позивача. В той же час судом встановлено, що [PERSON] належним чином повідомила банк про несанкціоновані операції за її рахунком, а саме 08.08.2025 року, коли сама дізналася про списання коштів з її рахунку, а після того ініціювала кримінальне провадження. Крім того, наведені у відзиві дані про здійснення транзакції з смс-повідомленням 07.08.2025 о 13:15:55 (несанкціоноване списання) містять дані про зміну пристрою з брендом «POCO», а у позивача мобільний пристрій з брендом «SAMSUNG», а також про ІР адресу, з якої відбувалося підтвердження операції «185.122.184.74.», зазначена адреса знаходиться на території Литви та вказує на те, що операція з несанкціонованого підтвердження збільшення ліміту та перерахування коштів здійснювалися невідомою особою, що перебувала на території Литви. Суд зауважує, що відкриття чоловіком позивачки [PERSON] на мобільному телефоні дружини в додатку Вайбер повідомлення, за відсутності доказів того, що [PERSON] у відповідь на такі повідомлення щось відправляв чи кудись переходив, не можна кваліфікувати як сприяння у вчиненні шахрайства. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2025 року у справі № 489/4939/23). Підсумовуючи наведене вище, судом встановлено, що 07.08.2025 року з рахунку позивача було здійснено переказ грошових коштів на суму 48300,00 грн., який позивач не ініціювала та згоди на його проведення не надавала. Після виявлення зазначеної операції позивач 08.08.2025 року звернулася до банку із заявою про несанкціоноване списання коштів, а також із заявою до правоохоронних органів, у зв`язку з чим було розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Разом з тим відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна транзакція була здійснена безпосередньо позивачем або що позивач умисно чи з необережності передала третім особам персоналізовані засоби доступу до рахунку. Саме по собі посилання банку на проходження операцією технічної автентифікації у мобільному застосунку не може безумовно свідчити про те, що така операція була ініційована саме клієнтом, оскільки вчинення шахрайських дій третіми особами із використанням засобів дистанційного банківського обслуговування не виключається, що також підтверджується фактом відкриття кримінального провадження. З огляду на те, що відповідачем не доведено наявності волевиявлення позивача на здійснення спірної операції та не встановлено фактів, які б свідчили про передачу позивачем третім особам персоналізованих засобів доступу до рахунку, суд доходить висновку, що переказ грошових коштів відбувся без належної згоди позивача, а відтак є несанкціонованим. У зв`язку з наведеним відмова банку у відновленні залишку коштів на рахунку позивача станом на 07.08.2025 року є безпідставною та такою, що суперечить вимогам цивільного законодавства та законодавства у сфері платіжних послуг. При цьому, суд зауважує, що серед іншого позивач також просить суд зобов`язати АТ «ОТП Банк» припинити нарахування та скасувати нараховану заборгованість та інші санкції на картковому рахунку № [NUMBER] . В той же час, із врахуванням відсутності доказів нарахування банком інших санкції, пов`язаних із заборгованістю, що утворилася у зв`язку із несанкціонованим переказом грошових коштів 07.08.2025 року в сумі 48300,00 грн., а також того, що зобов`язання АТ «ОТП Банк» списати кредитну заборгованість позивача на картковому рахунку № [NUMBER] у розмірі 48300,00 гривень та зобов`язання відновити залишок кредитних коштів до розміру станом на 07.08.2025 року, тобто до здійснення несанкціонованого переказу грошових коштів в сумі 48300,00 грн., приведе до відновлення порушеного права позивача, суд робить висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн., від сплати якого звільнений позивач.

Outcome: partial