Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Представник позивача адвокат Вівчар Р.Г. звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якої входить право на земельну частку (пай) розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Перемога» що знаходиться в с. Горбова Герцаївського (нині Чернівецького) району Чернівецької області. Матір позивача [PERSON] на момент смерті проживала одна та була зареєстрована у с. Банчени Чернівецького району Чернівецької області. Позивач як єдиний спадкоємець за заповітом спадщину після смерті матері прийняв своєчасно шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном та звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначене нерухоме майно. Втім, через розбіжності щодо прізвища матері позивача за свідоцтвом про смерть, де вона записана як [PERSON] , у порівнянні із паспортом позивача за яким останній записаний [PERSON] , а також з підстав пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, нотаріусом повідомлено позивача про необхідність звернення до суду за для встановлення факту родинних відносин між ним та померлою [PERSON] та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати за [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після померлої матері [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі колективної власності колгоспу «Перемога» у розмірі 1,51 умовних кадастрових гектарів, яке належало померлій відповідно до Сертифікату серії ЧВ № 0208091 від 10 серпня 2000 року, виданого на підставі рішення Герцаївської районної державної адміністрації від 24 березня 1997 року. Представник позивача Вівчар Р.Г. в судове засідання не з`явився, однак подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує які просив задовольнити. Острицька сільська рада Чернівецького району Чернівецької області будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, в судове засідання свого представника не направила. Однак в матеріалах справи міститься лист щодо розгляду справи у їх відсутності. Щодо задоволення вимог [PERSON] не заперечують. Дослідивши письмові матеріали, слід зазначити про наступне. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати : чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших. Судом встановлено, що [INFO] у с. Банчени Герцаївського (нині Чернівецького) району Чернівецької області померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] . За життя, 10 серпня 2000 року, [PERSON] отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0208091 на право на земельну частку (пай) розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувало у колективній власності колгоспу «Перемога» що в с. Горбова Герцаївського району Чернівецької області. Відповідно до заповіту посвідченого секретарем Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області 15 серпня 2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 101, [PERSON] , мешканка с. Банчени Герцаївського району заповіла її синові [PERSON] , усе належне їй майно де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і що вона за законом матиме право. Частина 1 ст. 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом чч. 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. На вказане звернув увагу Верховний Суд у постанові від 18 січня 2018 року по справі № 556/1354/15-ц. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно статей 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. Згідно із пунктом 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 Розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] , позивач [PERSON] 10 лютого 2022 року звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна яке залишилося після смерті матері, до складу якої зокрема входило право на земельну частку (пай) розмірами 1.51 га в умовних кадастрових гектарах яка перебуває у колективній власності колгоспу «Перемога», що знаходиться в с. Горбова Герцаївського району яке належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0208091 від 10 серпня 2000 року, виданого на підставі рішення Герцаївської районної державної адміністрації від 24 березня 1997 року. За даними Горбівського старостиського округу № 2 Острицької сільської ради Чернівецького району (довідка № 579 від 02.09.2025 року), [PERSON] позивач, вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] (користувався будинком для свого проживання). У відповіді приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Опришко С.І. від 10 лютого 2022 року за № 20/02-14-21/2022 позивача повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , через розбіжності щодо прізвища спадкодавця за свідоцтвом про смерть, де остання записана як [PERSON] , яке не збігається із прізвищем позивача за паспортом громадянина України [PERSON] , а також пропуску останнім строку для прийняття спадини, у зв`язку з чим їй запропоновано звернутися до суду. Оцінюючи вищенаведені докази у їх сукупності, суд з достатньою повнотою встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] із заявою до нотаріальної контори звернувся лише [PERSON] , було відкрито спадкову справу за № 21/2022. Будь-яких інших осіб до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Отже, [PERSON] , фактично вступив у володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON] , оскільки зберігав у себе оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай), користувався будинком для свого проживання, що відповідає вимогам статті 549 ЦК УРСР. Таким чином, з урахуванням норм статей 548, 560, 561 ЦК УРСР, [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилася [INFO] після смерті матері [PERSON] щодо усіх прав і обов`язків, що належали останній на момент відкриття спадщини, в тому й числі право на земельну частку (пай) розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувало у колективній власності колгоспу «Перемога» що в с. Горбова Герцаївського ( нині Чернівецького) району Чернівецької області. Звертаючись до суду із вказаним позовом, представник позивача [PERSON] зазначив у позовній заяві, що позивач є рідним сином спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , та єдиним спадкоємцем за заповітом. Причиною його звернення до суду стала відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, через зокрема відсутність документів, які підтверджують родинні відносини між позивачем [PERSON] і [PERSON] матір позивача, тобто через помилку (розбіжності) у їх прізвищах. Отже, виникнення у [PERSON] спадкових прав на майно [PERSON] залежить від встановлення факту кровного споріднення між позивачем і спадкодавцем, що ускладнено внаслідок розбіжностей в актовому записі про народження позивача [PERSON] порівняно із актовим записом про смерть його матері [PERSON] . Про наявність родинного зв`язку із спадкодавцем представник позивача зазначає у підставах заявленого позову та просить визнати право власності на спадок за ним. Верховний Суд у своїй постанові від 29 травня 2024 року у справі №206/851/23 (провадження № 61-2308св24) висновку дійшов, що встановлення факту родинних відносин заявника із спадкодавцем, є передусім питаннями доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним. Заявлене позивачем вимога про визнання права власності на спадкове майно залежать від встановлення факту родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем у мотивувальній частині судового рішення та не потребують від позивача заявлення такої вимоги окремо. Аналіз та оцінка письмових доказів про які наведено вище, а саме дані про народження позивача (місця його народження, відомостей щодо матері), відомостей про місце проживання спадкодавця до часу смерті, членів її родини, обставини того, що саме позивач як син померлої [PERSON] звернулася до нотаріуса з метою прийняття та оформлення спадщини, доводять, що остання є матір`ю позивача [PERSON] . Вказане у суду не викликає сумнівів та будь-якого іншого пояснення. Прізвище позивача за паспортом громадянина України - « [PERSON] » порівняно із свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] за він значиться як [PERSON] , народжений [INFO] , а його матір - [PERSON] , є ніщо інше ніж наслідком різних правил Українського правопису, що діяли у відповідні роки, згідно з вимогами яких заповнювалися та видавалися зазначені документи, що у свою чергу призвели до вказаних розбіжностей. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21). Позивач, як спадкоємець після смерті матері [PERSON] якому спадщина належала з моменту її відкриття - [INFO] , має право після спливу шести місяців з дня смерті спадкодавиці звернутися до нотаріальної контори і одержати свідоцтво про право на спадкове майно. Як встановив суд, [PERSON] 10 лютого 2022 року звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна яке залишилося після смерті матері. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (зазначено вище : постанова Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21). За наведених обставин, оскільки спадкоємець своєчасно прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , а нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальних дій, з підстав розбіжностей у документах на підтвердження факту родинних відносин із спадкодавцем, через що позивач позбавлений можливості в інший спосіб визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на право на земельну частку (пай), то суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за ним права власності на вказане майно. Отже, відповідно до встановлених судом обставин, суд знаходить вимоги позивача обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню. Водночас слід зазначити, що оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] і була прийнята спадкоємцем [PERSON] до введення в дію ЦК 2004 року, нормами якого не було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, то відповідно до цих правовідносин не може бути застосована норма статті 1272 ЦК України 2004 року, не яке послався нотаріус у своєму листі.

Outcome: approved