Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

До Хаджибейського районного суду міста Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа Одеська товарна біржа про визнання договору дійсним та просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.1998 року, укладений між [PERSON] , яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] та [PERSON] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в Одеській товарній біржі за № 23692. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 25.12.1998р., між [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія КК, виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 09.12.1998 року), яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , 1988 року народження (згідно розпорядження № 1531 від 24.12.1998 року, виданого Малиновською районною адміністрацією виконкому), [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія ІІІ-ЖД виданий ОВД Іллічівського Рік м. Одеси, 28.12.1977 року) та [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України в Одеській області від 05.07.1997 року) був укладений на Одеській товарній біржі договір за № 23692 купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом договору купівлі-продажу була квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,80 кв.м., яка складається 2 жилих кімнат. За придбану квартиру було сплачено 7 329 гривень. У подальшому вищезгадана квартира була зареєстрована 04.02.1999р., у ОМТІ та РОН, про що є відмітка на оригіналі угоди. Таким чином, у 1999р. позивач отримав право приватної власності на нерухоме майно. Угода купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.1998р., була зареєстрована в Одеській товарній біржі за № 23692 відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Як вказано в тексті договору від 25.12.1998р., він не підлягає нотаріальному посвідченню, в зв`язку з чим продавець та покупець, не звертались до нотаріальної контори. В укладеному 25.12.1998 року договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час, позивачка [PERSON] , не має можливості реалізувати своє право власності на квартиру, оскільки жодної угоди остання не в змозі здійснити, у зв`язку з оформленням договору купівлі-продажу квартири не нотаріусом, а біржою. Слід зазначити, що зі сторони продавця на теперішній час залишилась тільки донька [PERSON] (змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] - св-во про шлюб від 17.06.2017 року) її мати [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть від 06.10.2010 року), бабуся [PERSON] померла ще у 2000 році. Таким чином, позивач позбавлений можливості у позасудовий спосіб оформити належним чином свої спадкові права. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відзив на позов відповідачем не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, що 25.12.1998 року, між [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія КК, виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 09.12.1998 року), яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , 1988 року народження (згідно розпорядження № 1531 від 24.12.1998 року, виданого Малиновською районною адміністрацією виконкому), [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія [NUMBER] виданий ОВД Іллічівського Ріка м. Одеси, 28.12.1977 року) та [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , серія [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України в Одеській області від 05.07.1997 року) був укладений на Одеській товарній біржі договір за № 23692 купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом договору купівлі-продажу була квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,80 кв.м., яка складається 2 жилих кімнат. За придбану квартиру було сплачено 7 329 гривень. У подальшому вищезгадана квартира була зареєстрована 04.02.1999р., у ОМТІ та РОН, про що є відмітка на оригіналі угоди. Таким чином, у 1999р. позивач отримав право приватної власності на нерухоме майно. Угода купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.1998р., була зареєстрована в Одеській товарній біржі за № 23692 відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Як вказано в тексті договору від 25.12.1998р., він не підлягає нотаріальному посвідченню, в зв`язку з чим продавець та покупець, не звертались до нотаріальної контори. В укладеному 25.12.1998 року договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. Однак даний договір нотаріально не посвідчувався, оскільки на час укладення договору, такого обов`язку не було. З матеріалів справи вбачається, що зі сторони продавця на теперішній час залишилась тільки донька [PERSON] (змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] - св-во про шлюб від 17.06.2017 року) її мати [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть від 06.10.2010 року), бабуся [PERSON] померла ще у 2000 році. На теперішній час, позивачка [PERSON] , не має можливості реалізувати своє право власності на квартиру, оскільки жодної угоди остання не в змозі здійснити, у зв`язку з оформленням договору купівлі-продажу квартири не нотаріусом, а біржою. Беручи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавець отримав кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до неї перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було зареєстровано. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України ЦК УРСР (в ред. 1963 року), яка діяла на час укладення договору, передбачено: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу № 23692 від 25 грудня 1998 року ніким не спростовані та свідчать про те, що [PERSON] , є добросовісними набувачами вказаної квартири, оскільки придбала її відповідно до діючого законодавства, уклавши договір купівлі-продажу, виконавши усі істотні умови договору, оплативши відповідачам вартість квартири, зареєструвавши її в Одеському міському бюро технічної інвентаризації, але вказаний договір нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За таких обставин, коли [PERSON] передала гроші за куплену квартиру, а відповідач передав у відповідь квартиру та правовстановлюючі документи, а [PERSON] відповідно їх прийняла, та розпочала користуватися вказаною квартирою, то суд на підставі ст. ст. 224-225 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, вважає, що відбулося повне виконання договору купівлі-продажу і право власності на куплене нерухоме майно підлягає захисту шляхом визнання правочину дійсним. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15.05.1998 року Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК (1963р.) за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною . Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Крім того, згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: approved