Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

02.01.2026 позивач звернувся до Володарського районного суду Київської області засобами поштового зв`язку з зазначеним позовом. У позовній заяві представниця позивача, посилаючись на викладені у позові обставини та на ст. ст. 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 626, 628, 639, 641, 644, 1047, 1049, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 27, 43, 49, 58, 60, 61, 133, 141, 175, 177, 184, 274-279 ЦПК України, просить суд стягнути з [PERSON] : - заборгованість за кредитним договором № R01.188.39989 від 18.10.2017 у розмірі 31755,22 гривень; - стягнути з відповідача судові витрати; - судовий розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. 13.01.2026 судом відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 13.02.2026 та одночасно відкриваючи провадження, з`ясовано, що позивач долучив неповні копії письмових доказів, які не є належними витягами в розумінні ч. 2 ст. 95 ЦПК України та які викликають сумніви у їх достовірності та відповідності оригіналу, з огляду на зазначене та відповідно до положень ч.7 ст. 81 ЦПК України, з власної ініціативи, маючи сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо наданих доказів, відповідно до ч.6 ст. 95 ЦПК України, витребувано від позивача та зобов`язано його надати для дослідження оригінали письмових ( електронних) доказів, копії яких долучено до позову та які містяться у кредитній справі відповідача (електронні докази, що відповідають вимогам чинного законодавства), а саме: оригінал кредитного договору; оригінал договору факторингу за кредитними зобов`язаннями щодо яких позивач звернувся до суду, реєстр боржників, акт передачі; матеріали щодо поточної роботи з клієнтом; фінансову бухгалтерську звітність позичальників; розрахунок заборгованості по кредиту, процентам, комісійним, штрафним санкціям; статистичну та бухгалтерську звітність; розшифровку дебіторської, кредиторської заборгованості; звіт про фінансові результати (первинні документи та виписки з особових рахунків боржника, які підтверджують існування певних банківських операцій, нарахування позичальнику кредитних коштів, боргу по основній сумі кредиту та процентам) тощо. Докази повідомлення боржника про відступлення права вимоги до нього за договором факторингу. Судовий розгляд справи 13.02.2026 не відбувся та був відкладений на 05.03.2026 у зв`язку із неповідомленням відповідача про відкриття провадження . Позивач та його представниця належним чином повідомлені про відкриття провадження, про час і місце розгляду справи, про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи в електронному кабінеті в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» ( а.с. 58 - 61, 64-65). Учасникам провадження роз`яснено, що згідно положень визначених ч. 7 ст. 14 ЦПК України, що перегукується з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС визначено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Відповідачка належним чином повідомлена про відкриття провадження, час та місце розгляду справи, шляхом направлення процесуальних документів на адресу його зареєстрованого місця проживання, про що свідчить поштове повідомлення доєднане до матеріалів справи (а.с. 62, 66) та розміщенням відповідного оголошення на офіційному вебсайті «Судова влада України» (а.с. 63). У відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідачка не скористалася своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Так, Верховний Суд у постанові від 27.07.2022 у справі №908/3468/13 зробив висновок, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 04.03.2021 у справі № 910/6835/20). Наведене свідчить, що відповідачка належним чином повідомлена про відкриття провадження у справі та про час і місце розгляду. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, за відсутності відзиву, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. З матеріалів справи судом встановлено, позивач у позові зазначає, що 18.10.2017 [PERSON] підписала заяву-анкету, в якій зазначила свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону, електронну адресу, паспортні дані, домашню адресу, освіту, сімейний стан та щомісячний дохід. Надала також згоду, зокрема, щодо правил кредитування (а.с. 10). 18.10.2017 уклала із АТ «Ідея Банк» кредитний договір № R01.188.39989, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 20918,00 грн, строком на 73 місяців, процентна ставка в розмірі 35,4100% (а.с. 5-8). Крім того, [PERSON] підписала заяву № R01.188.39989 про акцепт публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку та договір добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку (а.с. 9). Крім того, підписала згоду фізичної особи суб`єкта кредитної історії (а.с. 16). 20.09.2017 [PERSON] підписала паспорт споживчого кредиту, відповідно до умов якого, тип кредиту кредит; ліміт кредиту 20918,00 грн; строк кредитування 73 місяців; мета отримання кредиту поточні потреби; процентна ставка, відсотків річних 35,4100%; тип процентної ставки змінювана (а.с. 13-14). До матеріалів позову додано копію заяви [PERSON] , якою вона просить надати реструктуризацію за кредитним договором № № R01.188.39989 від 09.09.2016 (а.с.11). Одночасно долучено копію заяви [PERSON] , якою вона доручає та дає розпорядження ПАТ «Ідея Банк» без додаткового узгодження переказати в безготівковій формі кредитні кошти за кредитним договором № R01.188.39989 від 20.09.2017 у сумі 20918,00 грн на рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором № R01.188.39989 від 09.09.2016 ( а.с.12). Матеріали справи містять виписку з рахунку [PERSON] у період з 18.10.2017 по 17.11.2023 (а.с. 21-24) та довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором № R01.188.39989 від 18.10.2017 станом на 17.11.2023, згідно якої заборгованість становить: 31755,22 грн, з яких: 17578,75 грн заборгованість за основним боргом, 14176,47 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками (а.с.25). Між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 17.11.2023 було укладено договір факторингу № 17112023, відповідно умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № № R01.188.39989 від 20.09.2017 перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 26-32). З відомостей витягу з Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 17112023 від 17.11.2023 встановлено, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги за кредитним договором №№ R01.188.39989 від 20.09.2017, загальна сума заборгованості якого становить 31755,52 грн, боржником є [PERSON] (а.с 34). Оплата за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу № 17112023 від 17.11.2023 підтверджується платіжною інструкцією №20494 від 20.11.2023 (а.с. 33). Дослідивши надані суду письмові докази суд дійшов наступних висновків. Так, частиною 1 статті 77, статті 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію кредитного договору № R01.188.3998918.10.2017 укладеного 18.10.2017 між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», відповідно до умов якого, як стверджує позивач, банк надав позичальнику (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 20918,00 грн, строком на 73 місяців, процентна ставка в розмірі 35,4100% (а.с. 5-8). Однак під час дослідження зазначеного кредитного договору судом встановлено, що розділ один ( предмет договору) зазначеного договору починається з пунктів 1.7 ; 1.8, 1.9,……; розділ два ( порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків) починається з пункутів 2.7, 2.8, 2.9,…..; розділ три ( права, обов`язки та відповідальність позичальника) починається з пункту 3.4; розділ чотири ( права, обов`язки та відповідальність банку) починаються з пункту 4.4; розділ п`ять (заключні умови) починається з пункту 5.15; розділ шість відсутній; розділ сім ( графік щомісячних платежів за кредитним договором починається з пункту 7.1. Тобто долучена до матеріалів справи копія кредитного договору або ж неповна або ж містить технічні помилки в нумерації пунктів та підпунктів договору R01.188.39989 від 18.10.2017 укладеного 18.10.2017. Звірити зазначену копію з оригіналом такого договору суд позбавлений можливості, оскільки позивач не виконав ухвалу суду від 13.01.2026, якою суд зобов`язав надати для огляду оригінали письмових доказів, які містяться у кредитній справі відповідачки, з огляду на те, що долучені до позовної заяви копії є неповними. Згідно зі ст. 77, 78 ЦПК України, обставини справи мають підтверджуватися певними засобами доказування (оригінал або завірена повна копія). Неповна копія не може підтверджувати умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 79 достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказ визнається судом достовірним, якщо в результаті його дослідження та оцінки з`ясовується, що в ньому містяться відомості, що відповідають дійсності. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК суд оцінює достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності. Отже, достовірність доказів, так як і належність та допустимість доказів є розумовою діяльністю суду, яка здійснюється за його внутрішнім переконанням у результаті дослідження та оцінки. Достовірним доказом, буде той доказ, який характеризується точністю та не викликає сумнівів щодо визначення наявності або відсутності фактів (обставин), що входять до предмету доказування. З огляду на ч. 6 ст. 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу договору, зокрема за ініціативою суду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц. Суд зауважує, що відповідно до ст.95 Цивільного процесуального кодексу письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо іншого не передбачено ЦПК. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. При цьому учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен заявити про наявність у нього або іншої особи оригіналу такого доказу. У разі сумнівів щодо відповідності копії оригіналу суд може і повинен витребувати оригінал; якщо оригінал не подано, а відповідність копії поставлена під сумнів, такий доказ не береться до уваги. Натомість, як вже було зазначено, у справі надана позивачем копія договору неповна (не містить усіх пунктів кредитного договору), оригінал цього письмового доказу відсутній. Отже, суд вважає наданий доказ недопустимим доказом у справі. З огляду на викладене, суд визнає долучену копію кредитного договір R01.188.3998918.10.2017 укладеного 18.10.2017 - недопустимим доказом, оскільки при таких обставинах, надана копія не дозволяє встановити реальний зміст правовідносин, що порушує вимоги до достовірності доказів та суд не виключає можливості внесення змін в односторонньому порядку до наданих копій та викладення тексту в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Окремо слід вказати, що у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № R01.188.39989 від 18.10.2017 (а.с.25), зазначено лише розмір заборгованості без будь-яких розрахунків. В той час як обґрунтований розрахунок по кредиту повинен містити деталізовану інформацію про структуру боргу, чіткі дати нарахувань, початкову суму кредиту, процентну ставку та розмір нарахованих штрафів (пені). Він має бути оформлений у вигляді таблиці, що відображає рух коштів, залишок основного боргу («тіло») та нараховані відсотки на певну дату. Основні складові розрахунку заборгованості: загальний розмір заборгованості (сума основного боргу, відсотків, комісій та штрафів); тіло кредиту: сума залишку основного боргу, яка була взята позичальником; проценти за користування: сума, нарахована відповідно до відсоткової ставки за період; штрафні санкції: пеня, штрафи, неустойка (якщо передбачені та нараховані); хронологія платежів: Дата та сума кожного внесеного платежу, а також черговість їх зарахування; посилання на договір: Номер та дата кредитного договору. Розрахунок має підтверджувати, що заборгованість виникла саме через невиконання умов конкретного договору. Розрахунок заборгованості за кредитним договором є обчисленням з використанням математичних дій, який має ґрунтуватися на основі інформації про користування відповідачем банківськими послугами, що фіксуються на особовому рахунку клієнта (клієнтський рахунок), та на умовах, передбачених відповідним договором. Таким чином позивачем не доведено за який саме період нараховано заборгованість та за якими умовами, що унеможливлює перевірити нарахування вказаних сум в межах строку дії договору та відповідно до узгодженої сторонами відсоткової ставки, врахування платежів відповідача на погашення боргу. Посилання позивача на цей розрахунок як на підставу позовних вимог є необґрунтованим, оскільки розрахунки заборгованості є внутрішніми документами фінансових установ та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. На думку суду, сам по собі наданий розрахунок заборгованості, який виконувався працівником позивача, не може слугувати доказом виникнення та існування між первісним кредитором та відповідачем кредитних відносин та наявності заборгованості. В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18 вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. За таких обставин доводи позивача щодо розміру нарахованої заборгованості не підтверджені жодними належними, допустимими та достатніми доказами. Крім того, за змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), як це унормовано положеннями ч. 1ст. 1077 ЦК України. Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо). Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Таким чином, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не надав суду доказів переходу до нього права вимоги до боржниці, а тому позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не підлягають задоволенню, як такі, що недоведені позивачем. Згідно із п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Враховуючи, що до матеріалів справи долучено копію кредитного договору № R01.188.39989 від 18.10.2017, який визнано судом неналежним доказомнаведені положення чинного процесуального та матеріального законодавства, а також досліджені у справі докази, суд, оцінивши їх з точки зору достатності для встановлення фактичних обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог. Інших доказів по суті спору матеріали справи не містять та позивач не вказує обставин, які унеможливили йому подати інші докази на підтвердження заявлених вимог. Слід зазначити, що відкриваючи провадження суд звернув увагу позивача на неповноту долучених до позову письмових доказів та зобов`язав надати оригінали таких для повноти дослідження позиції позивача у цих правовідносинах, однак позивач проігнорував ухвалу суду. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів наявність заборгованості відповідача перед позивачем у заявленому розмірі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, відтак судові витрати покладаються на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed