Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Московчука Анатолія Миколайовича звернувся до Заводського районного суду міста Кам`янського із позовною заявою до [PERSON] , у якій просив: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права на недоторканість ділової репутації, поширені гр. [PERSON] наступну інформацію та висловлення про Кам`янського міського голову [PERSON] , у соціальній мережі «Facebook» на своїй сторінці Svitlana Loginska: [INFO] : -у власному дописі на персональній сторінці Svitlana Loginska від 30.03.2025 року: «Я зараз дуже хочу нагадати тим, хто вважає себе друзями цих покидьків на груповій світлині, що [PERSON] колись теж був їхнім другом! Другом вбивці БЕЛОУСОВА, до поки той не зійшов з розуму…»; -у власному дописі на персональній сторінці Svitlana Loginska від 31.03.2025 року: «Готувався до вбивства, виїхав з країни 27.03.2025 на чотири доби раніше ніж відбувся зазначений захід, за день до вбивства [PERSON] …Початок цієї події відбувся тільки но сьогодні 31.02.2025, а закінчиться 04.04.2025…Навіщо було тікати із країни за день до вбивства, чекав за бугром вбивцю, якого затримали на кордоні?»; -коментар [PERSON] під дописом [PERSON] у власному дописі на персональній сторінці Svitlana Loginska від 31.03.2025 року: «кому вони потрібні ті бюджетники, йому потрібно було виїхати вбивці гроші передати, та роздивитися фото понівеченого тіла…»; -у власному дописі на персональній сторінці Svitlana Loginska від 02.04.2025 року: «Піар мера мокрушника за бюджетні кошти…»; -коментар [PERSON] під дописом [PERSON] на сторінці міського голови: «мер вбивця». 2. Зобов`язати [PERSON] здійснити спростування недостовірної інформації про Кам`янського міського голову [PERSON] , шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення та опублікувати його повний текст у соціальній мережі «Facebook» на персональній сторінці Svitlana Loginska не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили. 3. Стягнути з [PERSON] на користь Кам`янського міського голови [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1,00 (одна) гривня. 4. Стягнути з [PERSON] на користь Кам`янського міського голови [PERSON] понесені ним судові витрати: за немайнову вимогу в сумі 1211грн. (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, за вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок. 5. Стягнути [PERSON] на користь Кам`янського міського голови Білоусова Андрія Леонідовича понесені ним витрати на проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення в сумі 71 245,44 грн (сімдесят одна тисяча двісті сорок п`ять) гривень 44 копійки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є Кам`янським міським головою ради з 2015 року по теперішній час, є відомою особою в межах м. Кам`янське та області, має відповідну ділову репутацію. На протязі тривалого часу, сумлінно виконуючи свої обов`язки Кам`янського міського голови, в результаті діяльності, яка відображена у звітах перед виборцями, до його особистості склалась усталена позитивна оцінка мешканців міста. Проте, відповідачкою на своїй сторінці були допущені висловлювання, які є наклепом, недостовірними, образливими та такими, що порушують право на повагу до честі і гідності, а також завдають шкоди діловій репутації позивача. 28.03.2025 на узбіччі автодороги в Кам`янському районі знайдено тіло екс-заступника Кам`янського міського голови та очільника міського осередку партії ВО «Батьківщина» [PERSON] . 30.03.2025 на персональній сторінці Svitlana Loginska опублікувала наступний власний допис: «Я зараз дуже хочу нагадати тим, хто вважає себе друзями цих покидьків на груповій світлині, що [PERSON] колись теж був їхнім другом! Другом вбивці БЕЛОУСОВА, до поки той не зійшов з розуму…». 31.03.2025 на персональній сторінці Svitlana Loginska опублікувала наступний власний допис: «Готувався до вбивства, виїхав з країни 27.03.2025 на чотири доби раніше ніж відбувся зазначений захід, за день до вбивства [PERSON] …Початок цієї події відбувся тільки но сьогодні 31.02.2025, а закінчиться 04.04.2025…Навіщо було тікати із країни за день до вбивства, чекав за бугром вбивцю, якого затримали на кордоні?». Крім того, особу позивача в дописах відповідачки ідентифіковано не лише шляхом використання прізвища, а й шляхом демонстрації фото, що включає будь-які сумніви, що розповсюджена інформація стосується особисто його. Зазначена інформація була розповсюджена у мережі Інтернет у соціальній мережі «Facebook» на своїй сторінці Svitlana Loginska, зі сторінки було зроблено перепости, під дописом зазначено усіх підписників відповідачки, до дня звернення з позовною заявою інформація була відкритою для перегляду та доступна для необмеженого кола осіб. Таким чином, вказана інформація стала відома більш, ніж одній особі, оскільки всі, хто є користувачами вказаної соціальної мережі мали можливість ознайомитися зі змістом поширеної відповідачкою інформації, яка є недостовірною. Крім того, така інформація була процитована розповсюджена у соціальній мережі «Facebook». Поширена відповідачкою інформація стосується саме позивача, оскільки в її дописах викладено світлини позивача, на яких позначено саме його і чітко зазначено його прізвище. Вказана інформація не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності та порушує право позивача на презумпцію невинуватості. Позивач зазначає, що розповсюдження недостовірної інформації відносно нього викликано виключно бажанням відповідачки створити негативну ділову репутацію позивача. Висловлювання відповідачки носять явно образливий характер, містять наклеп та ображають честь і гідність позивача. Інформація містить фактичні твердження про скоєння позивачем умисного злочину, такого як вбивства. Разом з тим, усупереч принципу презумпції невинуватості поширена інформація не містить жодного посилання на вирок суду, яким встановлена вина позивача та який набрав законної сили. З огляду на це, вказана інформація підлягає спростуванню в судовому порядку. Також, позивач вказав на те, що, враховуючи посаду позивача, поширенням недостовірної інформації відповідачка фактично намагалась знищити його як політичного діяча міста, позбавити довіри його виборців. Враховуючи зазначене, з метою виключення розуміння відповідачкою безкарності таких її дій, позивач зазначив, що його порушене право може бути поновлене шляхом зобов`язання відповідачки компенсувати позивачу понесену ним моральну шкоду у вигляді грошової суми в розмірі однієї гривні. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2025 року, цивільну справу № 208/8339/25 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 27.06.2025 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 208/8339/25 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Вказана ухвала згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана відповідачкою 02.07.2025. 14.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний уповноваженим представником відповідачки адвокатом Рижиком Р.О., у якому останній зазначив, що відповідачка не визнає жодну позовну вимогу, оскільки вони є безпідставними та незаконними. Зокрема, відповідачка не заперечила факт публікації наведених позивачем у позовній заяві публікацій у соціальній мережі «Facebook», які датовані [INFO] , [INFO] та [INFO] . Проте, зазначила, що позивач на момент публікацій займав посаду міського голови м. Кам`янського найвищу виборну посаду місцевого самоврядування, а оспорювані дописи були зроблені нею у межах громадської дискусії щодо управління містом. Обговорювалися питання ефективності використання бюджетних коштів, кадрові рішення міської влади та інші суспільно важливі теми. Відповідачка вказала, що вона діяла як активна представниця громади, реалізуючи своє право на критику посадових осіб місцевого самоврядування, а її публікації містять комбінацію фактів та оціночних суджень. Зокрема, публікація від 30.03.2025: вислів «друзів цих покидьків» - емоційно забарвлене оціночне судження, що відображає «негативне ставлення автора до певних осіб (образливий вислів, можливо гіпербола); згадка про «колишнього друга Білоусова» - твердження про факт минулих особистих стосунків позивача з певною особою (теоретично перевіряється, хоча не є центральним у спорі)»; слова «шахрай, «зрадник» на адресу позивача це оціночні судження, висловлені в контексті політичної полеміки (негативні оцінки діяльності позивача як посадовця); публікація від 31.03.2025: інформація про поїздку позивача за кордон на конкретні дати фактичне твердження, яке може бути перевірене за документами (наприклад, чи дійсно позивач перебував у відрядженні в зазначений період); вислів «який затримали на кордоні» - посилання на певний інцидент, про який повідомлялося публічно (якщо такий факт мав місце, його істинність можна підтвердити або спростувати офіційними даними); публікація від 02.04.2025: фраза «мокрушника за бюджетний кошт» - стилізований критичний вираз щодо, ймовірно, спорудження якогось об`єкта («мокрушник») за рахунок бюджету; це радше оціночне судження, що імпліцитно критикує витрачання бюджетних коштів, і водночас вказує на факт фінансування проекту з бюджету (що можна перевірити за документами бюджету міста). Враховуючи зазначене, відповідачка зазначила, що переважна більшість висловлювань, які позивач вважав наклепницькими, є оціночними судженнями, які відображають її думку про моральні та професійні якості міського голови (зокрема, «покидьки», «шахрай», «зрадник»), що не може бути об`єктивно доведено чи спростовано. Щодо тих елементів публікацій, які все-таки мають характер фактів (дати поїздки, факт фінансування проекту з бюджету, факт знайомства/дружби з певними особами) відповідачка готова доводити їх правдивість, якщо позивач наполягає, що вони неправдиві. При цьому, відповідачка вказала на те, що відповідно до ст. 277 ЦК України, саме позивач повинен вказати, які конкретно фактичні відомості не відповідають дійсності, надати суду докази їх неправдивості, або як мінімум аргументи, чому вони є неправдивими. Позовна заява не містить чіткого переліку спростовуваних фактів, натомість позивач узагальнено заперечує все як наклеп. Спірні висловлювання мають здебільшого оціночний, а не фактичний характер, внаслідок чого відповідно до закону не можуть бути предметом позову про спростування. Відповідачка вказує, що звернення позивача до суду із цим позовом має на меті обмеження свободи слова та права відповідачки на участь у громадському контролі посилаючись на захист своєї репутації. Водночас, позивач як міський голова має терпіти ширшу та гострішу критику на свою адресу. Оспорювані публікації містять саме суспільно значущу критику діяльності мера, і такий критичний дискурс захищає свободу слова. Таким чином, відповідачка не заперечила факт поширення нею інформації про позивача та його службову діяльність. Проте, заперечила проти правової оцінки цих дій, яку намагається надати позивач, і проти твердження, що поширено недостовірну негативну інформацію чи заподіяно позивачу шкоду. Крім того, відповідачка критично оцінила наданий позивачем на підтвердження своєї позиції висновок судової психологічно-лінгвістичної експертизи №5034 від 29.05.2025, вказавши на те, що він містить методологічні недоліки та складений з перевищенням експертом своїх повноважень. Враховуючи наведені вище обставини відповідачка вказала на відсутність складу цивільного правопорушення, оскільки поширення саме неправдивих відомостей є недоведеним, відсутні докази заподіяння шкоди, відсутня вина відповідачки, яка діяла в руслі реалізації свого конституційного права на свободу слова та контролю за владою переслідуючи суспільний інтерес: оприлюднити інформацію про потенційні проблеми у міському управлінні. З огляду на це, відповідачка заперечила також проти задоволення позовних вимог про зобов`язання її спростувати поширену інформацію та вибачитися перед позивачем, а також про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на недоведеність недостовірності її тверджень та нанесеної такими твердженнями моральної шкоди. Враховуючи норму ч. 8 ст. 178 ЦПК України, а також те, що відповідь на відзив подано представником відповідачки з порушенням встановленого ухвалою від 27.06.2025 строку без зазначення причини пропуску такого строку, суд вирішує справу за наявними матеріалами, без врахування обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідачкою було також заявлено клопотання у призначенні повторної комплексної судової експертизи (лінгвістичну або психолого лінгвістичну). Ухвалою суду від 22.10.2025 вказане клопотання було повернуто без розгляду з підстав невідповідності його вимогам ст. 183 ЦПК України. Ухвалою Заводського районного суду міста Кам`янського від 12.12.2025 закрито підготовче провадження у справі № 208/8339/25 та призначено її до судового розгляду. 26.02.2026 року у судовому засіданні представник позивача адвокат Московчук А.М. позовні вимоги підтримав. Обгрунтувавши їх зазначеним у позовній заяві. Просив задовольнити у повному обсязі. 26.02.2026 року у судове засідання відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Інших заяв та клопотань до суду не подавала. 26.02.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Матеріалами справи підтверджено та відповідачкою не заперечується, що позивач [PERSON] обраний Кам`янським міським головою Кам`янського району Дніпропетровської області згідно постанови Кам`янської міської територіальної виборчої комісії Кам`янського району Дніпропетровської області № 183 від 03.11.2020 року. Постановою Кам`янської міської територіальної виборчої комісії Кам`янського району Дніпропетровської області № 200 від 09.11.2020 [PERSON] зареєстровано Кам`янським міським головою Кам`янського району Дніпропетровської області. Матеріали справи містять роздруківки скріншотів персональної сторінки [INFO] у соціальній мережі «Facebook» [INFO] які, зокрема, містять: дописи наступного змісту: - допис [PERSON] : «Я зараз дуже хочу нагадати тим, хто вважає себе друзями цих покидьків на груповій світлині, що [PERSON] колись теж був їхнім другом! Другом вбивці БЕЛОУСОВА, до поки той не зійшов з розуму…», до якого додано світлину із зображенням позивача; - допис Svitlana Loginska: «Готувався до вбивства, виїхав з країни 27.03.2025 на чотири доби раніше ніж відбувся зазначений захід, за день до вбивства [PERSON] …Початок цієї події відбувся тільки но сьогодні 31.02.2025, а закінчиться 04.04.2025…Навіщо було тікати із країни за день до вбивства, чекав за бугром вбивцю, якого затримали на кордоні?», до якого додано світлину із зображенням позивача; - коментар [PERSON] під дописом [PERSON] у власному дописі на персональній сторінці Svitlana Loginska «кому вони потрібні ті бюджетники, йому потрібно було виїхати вбивці гроші передати, та роздивитися фото понівеченого тіла…»; - допис [PERSON] : « [INFO] »; Також, матеріали справи містять роздруківку з коментарем [PERSON] під дописом [PERSON] на сторінці міського голови: «мер вбивця». Посилаючись на те, що зазначена у дописах та коментарі [INFO] у соціальній мережі «Facebook» інформація є недостовірною, носить явно образливий характер, містить наклеп та ображає честь і гідність позивача, він звернувся до суду із цією позовною заявою. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Положеннями ст. 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки й слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, свободу інформації. Зокрема, у ч. 2 ст. 34 Конституції України закріплене право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати й поширювати інформацію усно, письмово або іншим способом на свій вибір. Цей комплекс прав утворює основу правового інституту свободи інформації. Ці права можуть здійснюватися окремо, але без правових гарантій реалізації одного з них інші права, які входять у даний комплекс прав, реалізовувати неможливо. Важливою гарантією свободи слова є заборона цензури (ст. 15 Конституції України; ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 24 Закону України «Про інформацію», ст. 5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»). Разом з тим, до нормативно-правових гарантій свободи слова можна віднести законодавче закріплення таких принципів інформаційних відносин як: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя (ст. 2 Закону України «Про інформацію») та ін. Згідно ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У Постанові Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд зазначив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута собою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі №761/6866/16-ц. Частинами 1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. За загальним розумінням оціночним судженням є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що «суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Так, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Яскравим прикладом фактичного твердження є така конструкція: « [PERSON] вкрав сто тисяч гривень, які були виділені з бюджету міста М. на ремонт доріг» - це твердження про факт (фактичне твердження); «Виглядає так, що депутат К. може бути пов`язаний із розкраданням ста тисяч гривень, виділених з бюджету міста М. на ремонт доріг» - оціночне судження. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до положень ст. 100 ЦПК України, електронними доказами визнається інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, які мають значення для справи. Це можуть бути електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). У Постанові від 30.04.2025 по справі №357/7533/22 Верховний Суд зазначив, що повідомлення, відправлені через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який має розглядатися та оцінюватися судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими доказами. Колегія суддів наголосила, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не визнає такий доказ недопустимим. Згодом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 суд чітко узагальнив підходи до оцінки електронних доказів, зокрема роздруківок листування в електронній пошті та месенджерах. Велика Палата наголосила, що поняття «електронний доказ» є ширшим за поняття «електронний документ». Якщо електронний документ це лише файл із визначеними реквізитами, зокрема з електронним підписом, то електронний доказ це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. До таких доказів належать і повідомлення з месенджерів, і електронні листи, і додані до них файли. Суд повинен оцінювати ці матеріали відповідно до статті 86 ЦПК України, виходячи з внутрішнього переконання та з урахуванням усіх інших доказів у справі. Однак Велика Палата зауважила: суд може прийняти електронне листування як доказ лише тоді, якщо воно дозволяє ідентифікувати авторів і достовірно встановити зміст повідомлень. Тобто важливо не просто подати скриншот чи роздруківку, а продемонструвати, що це саме той обмін повідомленнями між конкретними сторонами, без змін чи маніпуляцій. У цій постанові Велика Палата відступила від низки попередніх позицій Верховного Суду, де суди відмовляли у прийнятті скриншотів або роздруківок електронного листування через відсутність електронного підпису чи неможливість перевірити їх достовірність. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Як було зазначено раніше, матеріали справи містять роздруківки персональної сторінки Svitlana Loginska у соціальній мережі «Facebook» [INFO] . Так, у письмових поясненнях, наданих до суду, від 17.02.2026 відповідачка [PERSON] не спростувала сам факт публікацій, однак зміст публікацій, які містяться у роздруківках скріншотів, наданих позивачем відповідачка не підтвердила та поставила під сумнів. Зазначила, що зміст публікацій ніс у собі виключно суб`єктивні висновки, як громадської діячки з активною громадською позицією та не мали жодних тверджень чи фактичних даних. При цьому, відповідачка вказала на те, що пересвідчитися у цьому можна перейшовши за посиланням, наданим у скріншоті позивача із зазначенням URL адреси та посиланням на конкретний пост. Надаючи оцінку питанню допустимості вказаних доказів суд бере до уваги норми статей 13 і 81 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц наведено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Як було зазначено вище, відповідачка не підтвердила та поставила під сумнів зміст публікацій на роздруківках скріншотів які надав позивач. Суд зазначає, що поставлення таких доказів під сумнів, а не їх заперечення не є однозначною позицією відповідачки, оскільки сумнів у певних фактах не є ані підтвердженням, ані запереченням таких фактів. Також, відповідачка чітко не зазначила, які саме публікації вона підтверджує, а щодо яких має сумнів, які заперечує. Більш того, відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження своєї позиції, зокрема, роздруківки скріншотів або електронні чи інші докази розміщення нею на своїй сторінці [INFO] у соціальній мережі «Facebook» [INFO] публікацій, зміст яких ніс, як вона зазначає у своїх письмових поясненнях, саме суб`єктивні висновки, як громадської діячки з активною громадською позицією та не мали жодних тверджень чи фактичних даних. Що стосується перевірки вказаних публікацій шляхом переходу за URL адресою, яку зазначив позивач, суд зазначає, що у позовній заяві позивач вказав на те, що спірні публікації були видалені після подання ним позовної заяви. З огляду на це, враховуючи ненадання відповідачкою жодних доказів на підтвердження своєї непричетності до спірних публікацій, а також ненадання нею жодних публікацій, на які вона посилається у письмових поясненнях від 17.02.2026, суд зазначає, що твердження позивача про те, що спірні публікації розміщені саме відповідачкою на її персональній сторінці [INFO] у соціальній мережі «Facebook» [INFO] доводами відповідачки не спростоване. Що стосується факту поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, суд зазначає, що враховуючи місце розміщення спірних публікацій на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» [INFO] , зміст останніх став доступний до відома необмеженому колу осіб. Вказаний факт підтверджено також п. 6 розділу «Висновки» Висновку експерта № 5034 від 29.05.2025 за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи, який був наданий позивачем. Щодо поширення відповідачкою інформації, яка стосується саме позивача, суд зазначає, що спірні публікації містять світлини із зображенням позивача, а також його прізвище « [PERSON] » у різних відмінниках, а також посаду «міський голова». Суд також приймає до уваги п. 1 розділу «Висновки» Висновку експерта № 5034 від 29.05.2025, у якому експерт дійшов висновку, що інформація у наданих текстових повідомленнях, що міститься у наданій на дослідження роздруківці знімків екрану (скріншотів) сторінок користувача Svitlana Loginska ( [INFO] ) у соціальній мережі «Facebook» безпосередньо стосується міського голови Кам`янського [PERSON] . Щодо поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, суд зазначає, що зі змісту наданих позивачем доказів вбачається поширення відповідачкою, у тому числі, інформації наступного змісту: «…Другом вбивці Белоусова…», #мер_вор, #вбивці_в_міськраді, мер вбивця». При цьому, відповідачкою не надано жодного вироку суду, який набрав законної сили, про визнання позивача винним у вбивстві людини або крадіжці. Також, не надано відповідачкою жодних доказів, які свідчили про те, що вона будь-яким чином перевіряла опубліковану нею інформацію. Більш того, жодних пояснень щодо обвинувачення позивача саме у вбивстві шляхом опублікування відповідних тверджень відповідачкою не надано. При цьому, суд бере до уваги посилання позивача на норму ст. 62 Конституції України, якою закріплено презумпцію невинуватості особи у вчиненні злочину. Щодо віднесення вказаної інформації до оціночних суджень відповідачки як громадської діячки, то досліджені судом публікації не містять оціночний характер, а є фактичними твердженнями, які не передбачають їх неоднозначне трактування. Оціночним у цьому випадку могли бути публікації наступного змісту: «Другом можливого вбивці Білоусова», «мер_як_вор», «мер як вбивця». Публікації є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості. Адже дії, про які заявлялося, підпадають під ознаки кримінально-караного діяння. І це виключає віднесення таких слів щодо діяльності особи до оціночних суджень чи критичних зауважень. Зазначене також підтверджено п. 2, 4 розділу «Висновки» Висновку експерта № 5034 від 29.05.2025, у якому експерт зазначив, що надана йому на дослідження інформація має негативний характер стосовно Кам`янського міського голови [PERSON] та його діяльності, виражена у формі фактичних тверджень про те, що [PERSON] має відношення до організації та планування вбивства особи на ім`я [PERSON] (імовірно [PERSON] ), зокрема зазначається про те, що [PERSON] виїхав 27.03.2025 до Німеччини, щоб передати гроші вбивці та подивитися на «результат» роботи. Жодних заперечень та обґрунтованих пояснень відносно саме цих обставин відповідачкою не наведено. Відповідно, у спірному випадку суд дійшов висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв?язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у відповідному процесуальному статусі. Судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої має проводитися вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmerv. Germany. 54, 56, Nestakv. Slovakia, 88 89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин. Тож, за відсутності обвинувального вироку, [PERSON] фактично поширила інформацію, яка порушує особисте немайнове право позивача. І така інформація не є оціночними судженнями. 07.11.2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення в справі EGILL EINARSSON v. ICELAND, яке набуло статусу остаточного 07.02.2018 року, ключові висновки в якій сформульовані в контексті з`ясування того, чим за своєю суттю є звинувачення у вчиненні злочину: оціночним судженням чи твердженням про факт, схиляючись до того, що навіть припустивши теоретичну можливість визначення звинувачення у вчиненні злочину як оціночного судження, воно має мати фактологічну підставу, на кшталт вироку, яким засуджено особу. Також у цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що навіть спірні публічні особи, які викликали гарячі дебати своєю поведінкою та публічними коментарями, не повинні терпіти, коли їх публічно звинувачують у насильницьких злочинних діяннях, якщо такі заяви не підтверджуються фактами. Результат аналізу наведеного свідчить про те, що навіть ті особи, які залучені до політичних баталій, повинні виявляти принаймні мінімальний рівень стриманості та пристойності. Незважаючи на градус критики, вона є допустимою, допоки базується на фактах, а не на безпідставних обвинуваченнях. Отже, у випадку, коли щодо особи публічно висловлено заяву, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину, що не підтверджено перевіреними фактами, це тягне за собою порушення статті 8 Європейської конвенції з прав людини, згідно якої кожному надано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 754/6964/21 та від 05 червня 2024 року у справі № 756/14771/21. Частиною ч. 7 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України). Враховуючи викладене, а також п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», на відповідачку слід покласти обов`язок спростувати інформацію в той же спосіб, у який її було поширено, а саме розмістити повідомлення про ухвалене у справі судове рішення та опублікувати його повний текст у соціальній мережі «Facebook» на персональній сторінці Svitlana Loginska не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили. Що стосується вимог про стягнення з відповідачки моральної шкоду в розмірі 1,00 грн., суд зазначає, що відповідно до ст. 23 ЦПК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що позивач зазнав душевних страждань, зумовлених діями відповідачки, що призвели до необхідності відновлення позивачем своєї репутації в суспільстві. Тому суд вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 1,00 грн. є достатньою та справедливою компенсацією позивачу і відповідає принципу розумності та справедливості з огляду на конкретні обставини цієї справи. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про порушення особистих немайнових прав внаслідок публікацій [PERSON] недостовірної інформації щодо [PERSON] , а тому наявні всі правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, враховуючи норми ст. ст. 133, 139, 141 ЦПК України, а також відсутність клопотання відповідачки про зменшення суми заявлених позивачем судових витрат, дійшов висновку про стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат за немайнову вимогу в сумі 1211грн. (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, за вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок та проведення судової лінгвістичної та семантико-текстуальної експертизи мовлення в сумі 71 245,44 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved