Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог: Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Посилалася на те, що 24.01.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №67. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2023 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу, а саме: 08.07.2020 року подружжям було придбано транспортний засіб марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] , який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У 2024 році з метою заповнення щорічної декларації про доходи державного службовця позивач отримала інформацію від колишнього чоловіка про те, що зазначений автомобіль у 2022 році за ним вже зареєстрований не був. Таким чином, [PERSON] відчужив спільно набутий автомобіль іншій особі шляхом укладення договору. Проте згоду на відчуження спільно набутого автомобіля вона не надавала. Наведене свідчить, що останній розпорядився спільним майном на власний розсуд та проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї та не на її потреби. Відповідач не компенсував [PERSON] половину вартості транспортного засобу, а тому вважає, що існують підстави для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Зазначила, що під час перебування у шлюбі із [PERSON] їй не було відомо про перереєстрацію автомобіля, оскільки транспортний засіб постійно перебував у його користуванні. Більше того, 23.09.2022 року [PERSON] відчужив без згоди іншого подружжя автомобіль, а вже 21.10.2022 року ним було подано позов до суду про розірвання шлюбу. Також після розірвання шлюбу, а саме 19 травня 2024 року відповідач знову придбав вказаний транспортний засіб, що свідчить про його намір приховати спільно набутий транспортний засіб під час поділу майна подружжя. На час звернення з позовом до суду спірний автомобіль був виставлений на продаж, що підтверджується оголошенням на сайті https://auto.ria.com/uk/auto mitsubishi outlander 38957659.html. Як вбачається вказаного оголошення про продаж автомобіля - історія авто за VIN-кодом: спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника за договором, укладеним 23 вересня 2022 року, а в подальшому за договором, укладеним 19 травня 2024 року. При цьому, відповідач в оголошені про продаж автомобіля в розділі - опис вказує, що автомобіль у нього у власності вже 5 років; ціна автомобіля - 13900 доларів США (577545 грн.). На даний час середня ринкова вартість транспортного засобу марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] становить 505220 гривень, що підтверджує висновком автотоварознавчого дослідження. Вказувала на те, що вартість майна, що підлягає поділу слід визначати, виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи, а не договірної. Просила здійснити поділ майна подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості транспортного засобу марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] у розмірі 252610 грн. 00 коп. та понесені судові витрати. Представником відповідача було подано відзив на позов. У відзиві представник зазначив, що відповідач не заперечує того факту, що 08.07.2020 року подружжям було придбано транспортний засіб марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] , вартістю 70000 гривень. Автомобіль було зареєстровано на ім`я [PERSON] 23.09.2022 року зазначений трансопртний засіб було продано відповідчем на підставі договору купівлі-продажу №7341/2022/34183 за 70000 гривень [PERSON] , який є хрещеним батьком їхніх дітей та багато років підтримує дружні стосунки зі сторонами. Договір було зареєстровано Сервісним центром РСЦ ГСЦ МВС в Чернівецькій області №7341. Таким чином, твердження [PERSON] у позовній заяві про те, що відповідач без її згоди відчужив транспортний засіб не відповідають дійсності, є перекрученими та спрямовані на штучне створення підстав для стягнення грошової компенсації. Продаж автомобіля був погоджений сторонами та здійснений в інтересах сім`ї. У колишнього подружжя є двоє малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (двійнята), [INFO] . Спірний автомобіль було продано в інтересах сім`ї, саме напередодні святкування свята дня народження дітей, зокрема для організації святкування, придбання подарунків, підготовки необхідних речей та інших витрат, пов`язаних із дітьми. Сім`ї була потрібна значна сума коштів. Так, до прикладу відповідачем до дня народження дітей було придбано: смартфон Xiaomi Redmi 10A з відповідними аксесуарами: чохол-накладку та захисне скло, вартістю 6 427,00 грн.; а також планшет Samsung Galaxy X200 Tab A8 вартістю 9 600,00 грн., що підтверджується товарним чеком № 1041857059 від 24 вересня 2022 року та №1041858234 від 25 вересня 2022 року, відповідно. З огляду на це, а також на загальну фінансову ситуацію в сім`ї, виникла потреба у швидкому залученні додаткових грошових коштів. Саме з цією метою транспортний засіб було відчужено. Частину не витрачених коштів від продажу автомобіля відповідач залишив вдома, і саме позивачка розпорядилася цими коштами. Жодних заперечень щодо продажу автомобіля чи використання отриманих коштів у той час позивачка не висловлювала. Після дня народження дітей між позивачкою та відповідачем виникла сварка, унаслідок якої подружні стосунки фактично погіршились та в подальшому припинилися і відповідач подав на розлучення фактично лише через місяць - 21 жовтня 2022 року. Зазначення відповідачем у позовній заяві про відсутність подружніх стосунків та припинення ведення спільного господарства жодним чином не свідчить про те, що продаж транспортного засобу було здійснено не в інтересах сім`ї чи без згоди позивачки. Тому такі доводи позивачки є необґрунтованими, надуманими та не мають жодного правового підґрунтя. Разом з цим, варто зазначити, що у вересні 2022 року (на момент продажу) технічний стан даного транспортного засобу був вкрай незадовільний (авто було технічно несправне) та потребувало значних фінансових вкладень, що суттєво вплинуло на його ціну. Тому, [PERSON] в розмові з [PERSON] дізнавшись про технічний стан авто, запропонував викупити цей автомобіль, щоб його відремонтувати та залишити на майбутнє для свого сина. З метою визначення обсягу необхідних ремонтних робіт у листопаді 2022 року [PERSON] проведено діагностику автомобіля у ФОП [PERSON] , що підтверджується рахунком-фактурою (замовленням) №0000065 від 15 листопада 2022 року. За результатами діагностики було встановлено значний перелік технічних несправностей, зокрема: необхідність заміни втулок і стійок стабілізатора (передніх та задніх), ремонту АКПП, стартера, проведення капітального ремонту двигуна, заміни передніх та задніх амортизаторів у зборі, ремонту кузова, заміни задніх та передніх дисків і супортів, задніх сайлентблоків, тощо. Такий обсяг дефектів свідчить про істотну зношеність автомобіля та об`єктивну неможливість його нормальної експлуатації. У зв`язку з незадовільним технічним станом транспортного засобу [PERSON] фактично майже не користувався ним, що підтверджується, в тому числі і відмітками у сервісній книжці. Враховуючи особисті обставини та дію воєнного стану, через зміну фінансових можливостей та інших першочергових потреб, що унеможливлювало проведення капітального ремонту, який вимагав значних вкладень, [PERSON] в травні 2024 року запропонував [PERSON] викупити даний автомобіль за аналогічну суму, у зв`язку з відсутністю потреби у даному авто та зміною планів. Договір купівлі продажу сторони оформили через застосунок «Дія». Ціна продажу становила 69 500,00 грн. та обумовлювалась в першу чергу технічним станом автомобіля, а саме його несправністю та неможливістю до подальшої нормальної експлуатації З метою об`єктивного визначення реальної ринкової вартості автомобіля, з урахуванням зазначених технічних недоліків, відповідачем було замовлено проведення автотоварознавчої експертизи. Підставою для експертного оцінювання є діагностичний лист від 21 травня 2024 року, який містить повний перелік встановлених несправностей та відображає фактичний технічний стан транспортного засобу. Поточний технічний стан транспортного засобу, його справність та ціна в розмірі 13,900 доларів США, зазначена в оголошенні сайті https://auto.ria.com/uk/auto mitsubishi outlander 38957659.html, є виключно результатом особистих трудових та фінансових вкладень відповідача. Відповідно, ці поліпшення не можуть розглядатися як об`єкт спільної сумісної власності, оскільки були здійснені після фактичного припинення подружніх відносин, за особисті кошти відповідача та не мають жодного зв`язку зі спільним сімейним майном. Вважає, що наданий позивачкою висновок автотоварознавчого дослідження №3576/2025 від 01 жовтня 2025 року, складений експертом-оцінювачем [PERSON] , не може вважатися належним та допустимим доказом у цій справі, оскільки його підготовлено шляхом співставлення середніх ринкових цін на аналогічні автомобілі. При цьому, експертом не було проведено фактичного огляду спірного транспортного засобу та не враховано його реальний технічний стан, висновок не містить даних про первинні технічні документи, на підставі яких визначався стан автомобіля, що свідчить про поверхневий характер оцінювання і невідповідність вимогам щодо повноти та обґрунтованості експертного дослідження. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представником позивача подано відповідь на відзив. У відповіді представник зазначила, що на час відчуження автомобіля сторони вже не перебували у фактичних шлюбних відносинах. У поданій до суду 21.10.2022 року позовній заяві про розірвання шлюбу відповідач вказував, що сторони протягом останнього часу не підтримують подружніх стосунків та припинили ведення спільного господарства. Вказане свідчить про те, що [PERSON] відчужив автомобіль та розпорядився ним на свій розсуд, всупереч волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї. Безпідставними вважає посилання відповідача на незадовільну фінансову ситуцію в сім`ї та потребу у швидкому залученні коштів для організації дня народження дітей, у зв`язку з чим було відчужено транспортний засіб. Зокрема, у липні 2022 року [PERSON] за згодою [PERSON] було відчужено об`єкт незавершеного будівництва в [ADDRESS] , що підтверджує наявність у відповідача на той час коштів. Позивач також несла витрати у зв`язку з днем народження дітей у вересні 2022 року, зокрема, на організацію свякування, придбання подрунків, святкових речей, оскільки працевлаштована у Чернівецькій міській раді та отримує постійний дохід. Так, [PERSON] придбала планшет марки Samsung Galaxy X200 Tab A8 4//64 GB. Також зазначила, що предметом спору є автомобіль марки « MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] , а отже правочин щодо його відчуження виходить за межі дрібного побутового та потребував письмової згоди позивача як другого з подружжя. Тому, оскільки автомобіль було набуто за спільні кошти під час шлюбу сторін і він є спільною сумісною власністю подружжя, то не отримання згоди іншого з подружжя під час його відчуження є порушенням вимог ст.ст.60,61,63, 65 СК України. Просила позов задовольнити. Процесуальні дії у справі : Ухвалою суду від 30.10.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 22.12.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Узагальнені доводи учасників справи: Позивач [PERSON] , яка також була допитана судом у якості свідка, суду показала, що автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] було придбано під час шлюбу у липні 2020 року за кошти сімейного бюджету. Сторони проживали разом до 28.09.2022 року, після цього відповідач пішов до іншої жінки. Автомобіль завжди був у хорошому стані, вони про це дбали. Про продаж спірного автомобіля відповідачем їй стало відомо в 2024 році під час заповнення щорічної майнової декларації. ЇЇ це здивувало, оскільки [PERSON] увесь час продовжував користуватися транспортним засобом. Згоду на відчуження автомобіля вона не надавала. Фінансовий стан у них в сім`ї був хороший. У них у власності було шість земельних ділянок.У 2022 році витрати на дітей несла вона. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Зазначила, що автомобіль було придбано за кошти сім`ї, а тому на нього поширюється режим спільної сумісної власності. Транспортний засіб було продано під час шлюбу, проте позивач згоди на його відчуження не надавала. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що дійсно 23.09.2022 року продав автомобіль за 70000 гривень, оскільки у ньому не було потреби. Транспортний засіб потребував ремонту та був несправний. Гроші від продажу автомобіля витратив на подарунки дітям на день народження, 20000 гривень передав [PERSON] . Шлюбні відносини між подружжям було припинено у вересні 2022 року. У 2024 році він повторно купив цей автомобіль за особисті кошти. У період з 2022 року користувався автомобілем за згодою нового власника. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача позов не визнав з підстав викладених у поданому до суду відзиві. Вказував на те, що кошти від продажу автомобіля було використано в інтерсах сім`ї. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивувальна частина Позиція суду Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що 24.01.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №67 (а.с.12). Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2023 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.13). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, шлюбні відносини між сторонами припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Так, 08.07.2020 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] (а.с.43-44). 23.09.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №7341/2022/3418372 транспортного засобу, на підставі якого відповідач продав останньому автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 70000 гривень (а.с.55). У подальшому, 19.05.2024 року спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу було повторно зареєстровано на ім`я [PERSON] (а.с.41). Між сторонами виник спір з приводу вказаного майна. Згідно висновку №3576/2025 від 01.10.2025 року автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, середня ринкова ціна КТЗ марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, д.н. [NUMBER] на дату проведення оцінки становить 505220 грн.00 коп. (а.с.20-27). Відповідно до висновку експерта №58-12-25 від 03.12.2025 року, складеного на замовлення представника відповідача, ринкова вартість автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, д.н. [NUMBER] станом на 23.05.2024 року, із врахуванням його технічного стану, відповідо до діагностичного листа автомобіля до наряду-замовлення №1767 від 21.05.2024 року складає 235118 грн. 66 коп. (а.с.92-99). Мотиви та доводи, з яких виходив суд та застосовані норми права: Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно частини 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом із тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержанні з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено ЦПК України. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що [PERSON] придбав спірний автомобіль за особисті кошти, суду надано не було. Таким чином, підстави вважати, що спірне майно було придбано за кошти, які належали відповідачу та є його особистою власністю відсутні. Тому, на підставі наведених норм чинного законодавства України та досліджених обставин у ході судового розгляду суд приходить до висновку, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу подружжя, тобто був їх спільним сумісним майном. Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Отже, подружжю належить по частці у праві власності на майно, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись лише за письмової згоди другого з подружжя. Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Проте, як було встановлено судом письмової згоди на продаж автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] позивач не надавала, а навпаки стверджує, що продаж автмобіля було здійсно всупереч її волі, кошти від його продажу використано не в інтересах сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У поданому до суду відзиві відповідач стверджував, спірний автомобіль було продано в інтересах сім`ї, з метою організації дня народження дітей, придбання їм подарунків. Частину не витрачених коштів від продажу автомобіля відповідач залишив вдома, і саме позивачка розпорядилася цими коштами. Зазначені аргументи суд вважає неправдивими та надуманими, оскільки безумовно вартість автомобіля та вартість придбаних для дітей подарунків (телефон) є неспіввмірною. Окрім того, встановлено, що подружжям за згодою у липні 2022 року було продано об`єкт незавершеного будівництва в [ADDRESS] (а.с.80), тобто кошти для організації дня народження дітей у подружжя були. Будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що частина коштів від продажу спірного автомобіля [PERSON] була передана [PERSON] матеріали справи не містять. Вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивача [PERSON] після припинення шлюбних відносин, однак до розірвання шлюбу, а саме 23.09.2022 року. Тобто відбулось вибуття транспортного засобу із спільної сумісної власності подружжя поза волею позивача та кошти від його продажу використані [PERSON] у своїх інтересах. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Саме такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Для приватного права притаманна така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм. У межах даного спору між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, чорного кольору, VIN код - [NUMBER] . На спростування доводів позивача відповідачем було подано до суду висновок експерта №58-12-25 від 03.12.2025 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLANDER», 2013 року випуску, д.н. [NUMBER] станом на 23.05.2024 року, із врахуванням його технічного стану, відповідо до діагностичного листа автомобіля до наряду-замовлення №1767 від 21.05.2024 року складає 235118 грн. 66 коп. (а.с.92-99). Однак, суд вертає увагу на те, що наданим висновком експерта визначено ринкову вартість автомобіля станом на 23.05.2024 року, в той час як позивач звернулась до суду з даним позовом 20.10.2025 року, тобто вартість автомобіля визначено не на час розгляду справи судом, а тому він не може бути прийнятий до уваги судом та відхиляється. Натомість, суд враховує, що [PERSON] , у користуванні та розпорядженні якої був відсутній транспортний засіб, вжила можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, та як доказ надала висновок автотоварознавчого дослідженні, який визначає ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля на час розгляду справи, що становить 505220 грн. 00 коп. При цьому, визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість транспортного засобу є меншою ніж вартість, зазначена в оголошені про продаж вказаного автомобіля відповідачем на сайті «Auto.Ria» (а.с.17). У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Разом із цим, відповідач та його представник не скористалися правом на подання до суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу на час розгляду справи судом, заявлення перед судом клопотання про призначення по справі повторної судової експертизи. В матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений судом строк. При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що грошова компенсація за належну [PERSON] частку у спільному майні подружжя складає 252610 грн. 00 коп. Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року № 63566/00). Щодо розподілу судових витрат У частині першій, другій статті 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням приписів цієї норми, понесені судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають. Висновки суду за результатами розгляду справи Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною відповідача не подано до суду будь-яких обґрунтованих заперечень на заявлені позовні вимоги [PERSON] , а тому суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved