Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

У провадженні Хаджибейського районного суду міста Одеси перебувають матеріали по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 30.01.2026 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 16.02.2026 на адресу суду через підсистему Електронний суд від представника відповідача [PERSON] адвоката Тихоши І.С. надійшло клопотання про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 17.02.2026 року вказане клопотання було задоволено та здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін по цивільній справі №521/1104/26. Судове засідання призначено на 10.03.2026 року з викликом сторін. У судове засідання 10.03.2026 року з`явилася представник позивача адвокат Боян О.Б. у режимі ВКЗ. Представник відповідача адвокат Тихоша І.С. у судове засідання 10.03.2026 року не з`явився, 10.03.2026 року через підсистему «Електронний суд» надав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із знаходженням ним у відпустці до 14.04.2026 року, проте підтверджуючих документів суду не надав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.09.2023 року. Цей шлюб був зареєстрований у Німеччині, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданому 20.09.2023 року Генеральним консульством України у Гамбурзі, актовий запис № 39. Від шлюбу подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність спільних поглядів на життя, між подружжям втрачено взаєморозуміння, почуття любові один до одного, спільне господарство не ведеться, шлюб набув формальних ознак. Вважає, що її з відповідачем шлюб фактично припинив існування з осені 2025 року, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Пояснила суду, що під час подружнього життя позивачка дуже часто потерпала від домашнього насильства, яке відображалося у психологічному, фізичному насильстві по відношенню до неї,в тому числі і на очах дитини. У зв`язку із наведеним категорично заперечує проти надання строку на примирення, оскільки воно не можливе, на думку позивачки. Позивача про судовий розгляд справи було повідомлено шляхом направлення ухвали про відкриття провадження за зареєстрованим місцем його проживання. Відзиву на позовну заяву від відповідача, у визначений судом п`ятнадцятиденний строк, до суду не надійшло. Суд не приймає до уваги заяву представника відповідача про знаходження у тривалій відпустці і не можливості прийняти участь у судовому засіданні, виснує, що такі дії представника відповідача спрямовані лише на затягування судового процесу. У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року по справі № 753/17628/19 зазначено, що перебування у відпустці представника позивача, завчасно повідомленого про дату та час судового засідання, не є підставою для відкладення судового засідання, оскільки позивач не був позбавлений можливості залучити до участі у справі іншого представника. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.09.2023 року. Цей шлюб був зареєстрований у Німеччині, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданому 20.09.2023 року Генеральним консульством України у Гамбурзі, актовий запис № 39. Від шлюбу подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність спільних поглядів на життя, між подружжям втрачено взаєморозуміння, почуття любові один до одного, спільне господарство не ведеться, шлюб набув формальних ознак. Вважає, що її з відповідачем шлюб фактично припинив існування з осені 2025 року, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Пояснила суду, що під час подружнього життя позивачка дуже часто потерпала від домашнього насильства, яке відображалося у психологічному, фізичному насильстві по відношенню до неї,в тому числі і на очах дитини. У зв`язку із наведеним категорично заперечує проти надання строку на примирення, оскільки воно не можливе, на думку позивачки. Суду надано довідку поліції Геттінгена, поліцейська дільниця Боденфельде, про те що 04.09.2025 року о 16-00 був виклик місцевої поліції до позивачки з приводу того, що відповідач їй погрожував, пошкодив майно, поліцією було видано заборонний наказ. Пізніше, після відїзду поліції, відповідач повернувся , розбив скло у дверях та продовжував погрожувати, внаслідок чого був взятий поліцією під варту 05.09.2025 року о 00-40. Поліцейські документи містять сертифікований переклад з німецької на українську мову. Додаткового посвідчення не потребують у відповідності до роз`яснень Міністерства юстиції України (Лист від 29.11.2012 року, № 11891-0-4-12/12.2): Офіційні документи, видані або засвідчені компетентними органами України, отримані від правосудних органів (або інших компетентних органів, визначених для цілей відповідного міжнародного договору), які відповідають за цивільні або кримінальні справи, з метою виконання запитів (інструкцій) про міжнародну правову допомогу або розгляду петицій щодо визнання та виконання судових рішень, які надсилаються безпосередньо з метою виконання міжнародних договорів про правові відносини та правової допомоги у цивільних справах, щодо держав-учасників Конвенції 1961 року про скасування вимоги легалізації іноземних публічних документів, ми хочемо зазначити, що згідно з інформацією, розміщеною на сайті Гаазької конференції з приватного міжнародного права (www.hcch.net) станом на 14 листопада 2012 року зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Албанією, Аргентиною, Австралією, Білорусь, Бельгією, Боснією і Герцеговиною, Болгарією, Китаєм, Коста-Рикою, Хорватією, Кіпром, Чехією, Данією, Еквадором, Естонією, Фінляндією, Францією, Грузією, Німеччиною, Грецією, Угорщиною, Ісландією, Індією, Ірландією, Ізраїлем, Японією, Республікою Корея, Латвією, Литвою, Люксембургом, Мальтою, Маврикієм, Мексика, Монако, Чорногорія, Нідерланди, Нова Зеландія, Норвегія, Панама, Перу, Польща, Португалія, Румунія, Російська Федерація, Сербія, Словаччина, Словенія, Південна Африка, Іспанія, Суринам, Швеція, Швейцарія, колишня Югославська Республіка Македонія, Туреччина, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, США, Уругвай, Венесуела, Андорра, Антигуа і Барбуда, Вірменія, Азербайджан, Багами, Барбадос, Беліз, Ботсвана, Бруней, Кабо-Верде, Колумбія, Острови Кука, Домініка, Домініканська Республіка, Сальвадор, Фіджі, Гренада, Гондурас, Казахстан, Киргизстан, Лесото, Ліберія, Ліхтенштейн, Малаві, Маршаллові острови, Монголія, Намібія, Нікарагуа, Ніуе, Оман, Республіка Молдова, Сент-Кітс і Невіс, Сент-Люсія, Сент-Вінсент і Гренадіни, Самоа, Сан-Марино, Сан-Томе і Прінсіпі, Сейшели, Свазіленд, Тонга, Тринідад і Тобаго, Узбекистан, Вануату. Директива ЄС 2024/1385 Європейського парламенту та Ради ЄС про протидію насильству щодо жінок та домашньому насильству: «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного чи економічного насильства, які відбуваються в сім`ї чи спільному місці проживання незалежно від наявності біологічних чи юридичних сімейних зав`язків, або між колишнім чи нинішнім подружжям чи партнерами, незалежно від того, чи правопорушник проживає спільно з постраждалою особою. Домашнє насильство може доводитися будь-якими доказами, допустимими у кримінальному провадженні, і закон не містить вимоги доведення його спеціально визначеними засобами доказування. Серед іншого, суд може прийняти до уваги адміністративні протоколи поліції, обмежувальні приписи, рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, які оцінюються ним у сукупності з іншими доказами, наданими сторонами (Постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ВС від 28.02.2023 року у справі № 725/4683/20) Це узгоджується із положеннями ст. 50 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція), учасниками якої є Україна та Німеччина. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Щодо розгляду клопотання про надання строку на примирення, позивачка категорично проти. Суд зазначає наступне, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 200/952/18 та у Постанові від 15.01.2020 року встановив, що надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. У відповідності до ч. 2 ст. 111 СК України, якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, сумісного господарства не ведуть. Подружнє життя сторін не склалося, про що зазначено у позовній заяві. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між сторонами неможливе. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність такого стягнення. На підставі викладеного та

Outcome: approved