Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Начальник 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, в якому прохав визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,такими що втратили право користування службовим житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути судовий збір. В обґрунтування позову вказав, що відповідно до наказу Управління державної пожежної охорони УМВС України у Полтавській області від 21 вересня 2001 року № 205 «Про закріплення службової жилої площі за співробітниками ДПО м. Полтави [PERSON] та членам його родини було надано з користування трикімнатну службову квартиру [ADDRESS] . Договір найму жилого приміщення не був укладений. Комісією Головного управління ДСНС України у Полтавській області та 1 ДПРЗ (м.Полтава) Головного управління ДСНС України у Полтавській області, створеною відповідно до наказу Головного управління від 27.08.2024 № HC-430/61 «Про здійснення перевірки службового житла» у листопаді 2024 року та березні 2025 року проведено перевірки та обстеження наявних жилих приміщень відомчого житлового фонду, що знаходяться на балансі 1 ДПРЗ (м. Полтава) Головного управління ДСНС України у Полтавській області на предмет виявлення фактів недотримання умов договорів найму жилих приміщень, правил користування ними, визначених в Положенні про порядок надання службових жилих приміщень, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 та стану дотримання Житлового кодексу України. Згідно актів обстеження від 12.11.2024 р., 12.03.2025 р. комісією в результаті перевірки було виявлено факт порушення [PERSON] та членами його сім?ї вимог чинного законодавства та ст. 118 Житлового кодексу України, а саме встановлено, що за адресою: [ADDRESS] - ізольована зі зручностями, в будівлі пожежного депо зареєстровані: [PERSON] - наймач, [PERSON] , - дружина, [PERSON] - син. Наймач - переведений в УМВС у 2003 році. На момент перевірок виявлені факти не проживання наймача та членів його сім?ї, відсутній договір найму житлового приміщення, а також виявлено факт проживання сторонніх осіб. Наказом Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області від 17.10.2013 №25 «Про відомчий житловий фонд Управління ДСНС України у Полтавській області» затверджено Перелік житлових приміщень, що експлуатуються як службові квартири, зокрема квартиру [ADDRESS] згідно додатку до даного наказу. Вказане приміщення перебуває на балансовому обліку та обслуговуванні 1 державного пожежно-рятувального загону Головного Управління ДСНС України у Полтавській області. Для урегулювання наявного спору позивачем на останню відому адресу відповідача були направлені листи-повідомлення від 04.12.2024 № 61-25-01.22-2337/61-25.01; 24.04.2025 № 61-25-01.22-925/61-25.01 про необхідність добровільного виселення із службового житла, але вони не були вручені відповідачу1. Позивачем зазначається, що на даний час місце проживання/перебування відповідачів не відоме, проте встановлено що відповідачі фактично не проживають в службовому житлі. Представником позивача зазначається, що всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач 1 та члени його сім?ї, тривалий час фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] та займають службове житло яке не виконує для них функції житла та перешкоджають власнику у здійсненні права користування та розпоряджання майном, унеможливлюють заселення нині діючих робітників (осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту), які не мають свого житла через переведення до підрозділів ДСНС із непідконтрольних територій чи територій, на яких ведуться активні бойові дії у зв`язку з чим спричиняється шкода законним інтересам та правам позивача, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення робітників службовим житловим приміщенням. Ухвалою суду від 01.12.2025 року відкрито провадження по справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.02.2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомляв, правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ураховуючи викладене, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладено справи, - судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи належне повідомлення учасників справи, відсутність підстав для відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). За частиною першою статті 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положенням частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №205 від 21.09.2001 року «Про закріплення службової жилої площі за співробітниками ДПО м. Полтави надано вивільнену двокімнатну службову квартиру [ADDRESS] підполковнику вн. служби [PERSON] в складі сім`ї 3 особи. Відповідно до Наказу начальника Управління полковника служби цивільного захисту Р.Кириленко від 17.2013 р. №25 «Про відомчий житловий фонд Управління ДСНС України у Полтавській області» затверджено Перелік житлових приміщень, що експлуатуються як службові квартири. Згідно наданого переліку житлових приміщень, що експлуатуються як службові квартири до службових квартир відноситься квартира [ADDRESS] . Комісією Головного управління ДСНС України у Полтавській області та 1 ДПРЗ (м.Полтава) Головного управління ДСНС України у Полтавській області, створеною відповідно до наказу Головного управління від 27.08.2024 № HC-430/61 «Про здійснення перевірки службового житла» у листопаді 2024 року та березні 2025 року проведено перевірки та обстеження наявних жилих приміщень відомчого житлового фонду, що знаходяться на балансі 1 ДПРЗ (м. Полтава) Головного управління ДСНС України у Полтавській області на предмет виявлення фактів недотримання умов договорів найму жилих приміщень, правил користування ними, визначених в Положенні про порядок надання службових жилих приміщень, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 та стану дотримання Житлового кодексу України. Згідно актів обстеження від 12.11.2024 р., 12.03.2025 р. комісією в результаті перевірки виявлено факт порушення [PERSON] та членами його сім?ї вимог чинного законодавства та ст. 118 Житлового кодексу України, а саме встановлено, що на момент перевірок виявлені факти не проживання наймача та членів його сім?ї, а також виявлено факт проживання сторонніх осіб. Так, особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення відповідно до статті 124 ЖК України. Відповідно до частини першої статті 118ЖК України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України). Відповідно до Довідок Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з Актами обстеження від 12.11.2024 р. та 12.03.2025 року встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в службовій квартирі не проживають упродовж тривалого часу. Відповідно Акту обстеження від 12.11.2024 року зафіксовано факт проживання сторонньої особи. За правилами частин 1, 2 статті 64ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже,статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для такого непроживання. Як вказує представник позивача, [PERSON] не перебуває з Управлінням в трудових відносинах у зв`язку зі звільненням відповідача зі служби. Фактично відповідачем [PERSON] наданий доступ до службової квартири [ADDRESS] іншим особам. Відповідач разом з родиною у вказаній службовій квартирі не проживають тривалий час, службову квартиру за призначенням не використовують. Вказані доводи не були спростовані стороною відповідачів. Відповідно до положень частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом визнання такими, що втратили право користування службовим приміщенням. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК). Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Судом враховано нагальну суспільну необхідність для визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим приміщенням, а саме: наявність черги працівників, які переведені до підрозділів ДСНС із непідконтрольних територій, чи територій на яких ведуться активні бойові дії, які претендують на заселення у службове житло. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, солідарному стягненню із відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 3 028 грн.

Outcome: approved