Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

позов зареєстрований судом 10.12.2025 року і мотивований тим, що 13.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 13.04.2025-100001246, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 8 000 грн. на строк 217 днів, з датою повернення 15.11.2025 року, умовою сплати відсотків за процентними ставками «Стандарт» протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів та «Економ», яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Зі сплатою комісії, пов`язаної з наданням кредиту 9 % від суми кредиту 720 грн. та комісії за обслуговування кредиту 9 % від суми кредиту 720 грн., що нараховані та обліковані в день надання кредиту. Сторонами погоджено нарахування неустойки 120,00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного /неналежно виконаного зобов`язання. Продовження строку кредитування договором не передбачено. Кредит був наданий у формі електронного переказу на реквізити, вказані у заявці на видачу кредиту 4441 11ХХ ХХХХ 0950, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач отримав та використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг. Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 13.04.2025-100001246 від 13.04.2025 рокустановить 23 360 грн. Зазначена сума складається із: заборгованості по тілу кредиту 8 000 грн., заборгованості по процентам 9 920 грн., комісії 1 440 грн., неустойки 4 000 грн. На підставі ст.ст. 526, 530, 610, 612, 1049, 1054 ЦК України ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 13.04.2025-100001246 від 13.04.2025 року в загальній сумі 23 360 грн. 19.12.2025 року відкрите спрощене провадження у справі. Представник позивача Балюх Є.О. в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи у відсутності представника. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена завчасно, за останньою відомою адресою реєстрації проживання, відзиву на позов, заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження чи про відкладення розгляду справи суду не надавала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 13.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 13.04.2025-100001246 (підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором Е627), за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 8 000 грн., на строк 217 днів, з датою повернення 15.11.2025 року, умовою сплати відсотків за процентними ставками «Стандарт» - 1% за 1 день користування кредитом, що застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів та «Економ»- , 0, 5 % за 1 день користування кредитом, що застосовується, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. В п.7, 8 погоджено сплату комісії, пов`язаної з наданням кредиту 9 % від суми кредиту 720 грн. та сплату комісії за обслуговування кредиту 9 % від суми кредиту 720 грн., що нараховані та обліковані в день надання кредиту. Також сторонами погоджено нарахування неустойки 120, 00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного /неналежно виконаного зобов`язання (п.17). Продовження строку кредитування договором не передбачено. Сторонами погоджено графік платежів, яким передбачено сплату 7 платежів з 13.05.2025 року по 15.11.2025 року. Загальні витрати за кредитом 14 560 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 22 560 грн. Кредит 8 000 грн. за договором від 13.04.2025 року був наданий у формі електронного переказу на реквізити, вказані у заявці на видачу кредиту 4441 11ХХ ХХХХ 0950, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, що підтверджено повідомленням ТОВ «УПР», номер транзакції в системі іРау.иа 710115473. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач отримала та використала кредитні кошти, але не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасила борг. Згідно розрахунку позивача, станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 13.04.2025-100001246 від 13.04.2025 року становить 23 360 грн. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує у вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, судом було встановлено, що позивач надав належні і допустимі докази укладення з [PERSON] кредитного договору № 13.04.2025-100001246 від 13.04.2025 року та отримання позичальником кредитних коштів в загальній сумі 8 000 грн. В зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 13.04.2025 року, права позивача порушені і підлягають захисту. Так, останній платіж за договором згідно графіка платежів мав бути здійснений відповідачкою [PERSON] 15.11.2025 року, однак, відповідач не сплатила кредитну заборгованість, проценти та комісії за кредитом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на дату подання позову заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 13.04.2025-100001246 від 13.04.2025 року становить 23 360 грн. Вказана сума складається із: заборгованості по тілу кредиту 8 000 грн., заборгованості по процентам 9 920 грн., комісії 1 440 грн., неустойки 4 000 грн. Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в загальному розмірі 19 360 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту 8 000 грн., заборгованості по процентам 9 920 грн., комісій 1 440 грн. (п. 7, 8). Розглядаючи вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісіями за надання та обслуговування кредиту в загальній сумі 1 440 грн., суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включається, зокрема, комісія кредитодавця, пов`язана з наданням кредиту. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії за надання та обслуговування кредиту. Комісія в сумі 720 грн. пов`язана з наданням кредиту, в сумі 720 грн. пов`язана з обслуговуванням кредиту, була погоджена з відповідачем при укладенні договору від 13.04.2025 року, нарахована кредитором та облікована в день видачі кредиту, вказана у кредитному договорі, паспорті споживчого кредиту тощо, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Суд вважає необхідним відмовити в частині стягнення неустойки в сумі 4 000 грн., оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Сплата судового збору (з застосуванням коеф. 0, 8) 2 422,40 грн. підтверджена платіжною інструкцією від 28.11.2025 року. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (82, 88 %) в сумі 2 007, 69 грн.

Outcome: approved