Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Керівник Чернівецької окружної прокуратури Шевчук Павло Васильович, в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, звернувся із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просить припинити громадянину російської федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку, що розташована в адміністративних межах Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 7321582800:02:001:0074 площею 2,1360 га шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області. Як на підставу позовної заяви посилається на те, що відповідач як іноземець не мав права набувати у власність землі сільськогосподарського призначення. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27.01.2026 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Прокурор в судовому засіданні підтримав вимоги викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник позивача надав суду письмові пояснення в яких зазначив, що позов прокурора підтримує та просить його задовольнити. Також звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті. Вжитими судом заходами, зареєстроване в Україні місце проживання відповідача не встановлено, однак зі змісту позову вбачається, що останній зареєстрований на території Російської Федерації, поштове сполучення з якою припинено внаслідок збройної агресії. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, справу зі згоди прокурора розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення прокурора, письмові пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З відповіді Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 15.12.2025 на лист прокурора Чернівецької окружної прокуратури вбачається, що останнє не має можливості звернутися до суду із вищевказаним позовом. У зв`язку із викладеним, судом перевірено та встановлено наявність підстав для звернення до суду в інтересах держави саме прокурором. Також встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації №277р від 17.09.2018 виділено в натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 2,1360 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та кадастровим номером 7321582800:02:001:0074, що знаходиться в адміністративних межах Заставнівської територіальної громади Чернівецького району Чернівецької області. Вказане розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації винесено на підставі заяви [PERSON] про виділення належної йому земельної ділянки в натурі, взамін сертифікату серії ЧВ №0043543. Таким чином, громадянин Російської Федерації [PERSON] на підставі розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації №277р від 17.09.2018 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» набув право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 7321582800:02:001:0074 площею 2,1360 га. 04.10.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку. Той факт, що [PERSON] є громадянином російської федерації, що підтверджується, зокрема, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2025 (номер інформаційної довідки 457447284), де вказано, що [PERSON] є громадянином російської федерації; розпорядженням Заставнівської районної державної адміністрації №277р від 17.09.2018 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», в якому зазначено [PERSON] , як жителя [ADDRESS] ; заявою [PERSON] про виділення належної йому земельної ділянки в натурі, взамін сертифікату серії ЧВ №0043543, в якій зазначено місце проживання [PERSON] : [ADDRESS] ; інформацією Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 29.10.2025 №7301.4.1-5733/73.1-25, в якій зазначено, що 19.12.2020 громадянин російської федерації [PERSON] звернувся до Надвірнянського відділу Західного міжрегіонального Управління ДМС щодо отримання дозволу на імміграцію на підставі п. З ч. З ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» (особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням). Дозвіл було надано 04.09.2021, однак посвідкою на постійне проживання в Україні не документувався. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Частиною 5 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. За змістом частини 4 статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до вимог підпункту «е» частини 1 статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно частиною 1, 2, 4 зі статтею 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За насідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах. Таким чином, виходячи із змісту права та інтересу, за захистом якого звернувся прокурор в інтересах позивача до суду та характеру його порушення, належним способом захисту у даних спірних правовідносинах є саме пред`явлення позову та подання вимог про конфіскацію земельної ділянки. Зважаючи, що [PERSON] , як іноземний громадянин, набув права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка не могла набуватися ним у власність згідно вимог частини 5 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції 2017 року, станом на дату набуття у власність відповідачем земельної ділянки) та не була відчужені ним протягом року з моменту набуття права на неї, то припинення права власності шляхом конфіскації є належним, передбаченим чинним законодавством способом повернення земельної ділянки з незаконного володіння у власність держави. Також суд зазначає, що згідно наведеної вище ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Тобто, лише після конфіскації земельної ділянки така підлягає продажу на земельних торгах. Отже, суд вважає, що позов є обґрунтованим, доведеним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, судом встановлено, що при зверненні до суду із позовом прокурором сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 3328 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 25.12.2025. Відповідно до вимог ст. 141 ч.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Саме тому, суд вважає, що сплачений прокурором судовий збір має бути стягнутий з відповідача [PERSON] у вказаному розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: approved