Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі позивач, АТ «Таскомбанк») звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 19.08.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №8985582854 (далі - Договір), на умовах зазначених у цьому Договорі, Паспорті споживчого кредиту №5582854, Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які складають єдиний кредитний договір та узгоджено суму кредитування 29 509,00 грн, строк користування кредитом на 24 місяців, річні проценти за користування кредитом - 0,01 %, щомісячні проценти від суми кредиту - 6,00 %. Банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. 20 серпня 2021 року права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, відповідно до умов якого та Витягу з Реєстру прав вимоги до цього Договору, Позивач є Новим кредитором за Кредитним договором №8985582854 від 19 серпня 2021 року. Позивач зазначає, що умови вищезазначеного Кредитного договору Позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті, станом на 27.05.2025 року утворилась заборгованість, що становить 89 740 грн. 45 коп., в т.ч.: - заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 24 221 грн. 33 коп.; - заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) 9 грн. 14 коп.; - заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 65 509 грн. 98 коп., які у добровільному порядку відповідач не погашає, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 02.12.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві просив про розгляд справи у його відсутність, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно, заяв та клопотань щодо поважності причин неявки чи розгляду справи у його відсутність до суду не направив. За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим. Ураховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, з урахуванням положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.08.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №8985582854 (а.с.6), згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах встановлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах встановлених договором. У п.1.2. Договору, сторонами узгоджено суму кредиту у розмірі 29 509,00 грн., строк на який надається кредит - 24 місяців. Відповідно до п.1.3. Договору позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених у Паспорті кредиту №5582854, який є невід`ємною частиною договору. Згідно з Паспортом кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5582854 (а.с.7, 8), було узгоджено суму кредиту 29 509,00 грн., строк на який надається кредит 24 місяці, узгоджено розмір відсотків, а саме: 0,01 % річних, 6,00% щомісячні від суми кредиту, мета отримання кредиту будь-які законні цілі, узгоджено графік платежів та їх щомісячний розмір, відповідальність сторін. Відповідно до п.1.4. Договору підписавши цей договір позичальник доручив кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту: [PERSON] 20000,00 грн.; Страхова компанія «ТАС» - 600,00 грн.; 4800,00 грн., 800, 00 грн.; ПАТ Страхова група «ТАС» 650,00 грн.; ТОВ «ЦФР» - 200,00 грн., 459,00 грн На підтвердження факту передачі [PERSON] грошових коштів та користування ними в обумовленому договором розмірі надано Виписку по особовому рахунку відповідача за період з 19.08.2021 по 27.05.2025 (а.с.31-64). Виписка по рахунку та платіжне доручення згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом щодо передачі відповідачеві грошових коштів та користування ними. 07.10.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ПАТ «Таскомбанк» було укладено Договір факторингу №ТАСЦФР-10-2016 (а.с.19-22), відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) АТ «Таскомбанк» новий кредитор набуває за плату належні йому права вимоги до позичальників, вказаних у реєстрі прав вимоги. Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 АТ «Таскомбанк» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №8985582854. Відповідно до повідомлення-вимоги (а.с.66), АТ «Таскомбанк» довело до відома [PERSON] про те, що право вимоги за кредитним договором №8985582854 від 19.08.2021 відступлено та АТ «Таскомбанк» є новим кредитором, розмір заборгованості станом на 23.05.2025 склав 89 740,45 грн., з яких: 24 221,33 грн. - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 9,14 грн. - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 65 509,98 грн. - заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена). З наданого позивачем розрахунку заборгованості, якими він обґрунтовував свої вимоги (а.с.28) встановлено, що станом на 27.05.2025 заборгованість відповідача становить 89 740,45 грн., яка складається з наступного: 24 221,33 грн. - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 9,14 грн. - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 65 509,98 грн. - заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена). Частиною першою та третьою статті 512 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують, що внаслідок укладення Договору відступлення права вимоги від 07.10.2016 ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передала (відступила) АТ «Таскомбанк» набуло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором від 19.08.2021 за №8985582854, отож АТ «Таскомбанк» є новим кредитором по відношенню до відповідача. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмові формі. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 1046 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК. Саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей. Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі N 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі N 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі N 194/1126/18. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 11 вересня 2019 року у справі N 755/2284/16-ц, від 30 серпня 2022 року у справі N 509/2976/19. В ідповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" , підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі N 554/4300/16-ц (провадження N 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі N 204/2972/20 (провадження N 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі N 209/3046/20 (провадження N 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі N 752/14554/15-ц (провадження N 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі N 175/35/16-ц (провадження N 61-648св21). За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі N 752/17604/15-ц (провадження N 61-14780св23). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, про що визначено в статті 209 ЦПК України. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Суд звертає увагу, що відповідач був обізнаний з розглядом цивільної справи, повідомлявся в установленому порядку про розгляд, але жодним чином не висловив своєї позиції за вимогами до нього банку про стягнення кредитної заборгованості, не заперечував наявної заборгованості, укладення договору, отримання кредитних коштів, розміру нарахованої заборгованості, у тому числі процентів, не надав контр розрахунку, тощо. Суд враховує, що відповідач мав достатній строк для подачі відзиву у даній справі в межах визначеного судом строку, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), утім його не подав, як і жодних доказів на спростування використання кредитних коштів, тощо. Водночас суд враховує, що якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами перед судом, що ним не було зроблено. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачем доведено виконання первісним кредитором своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, доведена вина відповідача щодо порушення умов виконання зобов`язань, а тому право кредитора на повернення кредитних коштів та процентів за їх користування є порушеним. Суд погоджується із розрахунком заборгованості наданим позивачем на підтвердження розміру заборгованості відповідача, оскільки усі умови прямо передбачені в кредитному договорі, контр розрахунку відповідачем не надано та його не спростовано, тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 89 740,45 грн. ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь яких заперечень з боку відповідача, підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат суд керується Главою 8 ЦПК України.

Outcome: approved