Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

18 грудня 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1082562 від 25.09.2020 року, в сумі 18 725,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 25 вересня 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1082562 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. На виконання вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач повідомляє, що останнім на адресу [PERSON] була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачем без виконання. 28 квітня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року укладеним з [PERSON] . 28 квітня 2021 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021, відступив право вимоги за кредитним договором 1082562 від 25 вересня 2020 укладеним з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» ТОВ «ФК АЙКОНС» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до [PERSON] . Крім того, позивач зазначив, що орієнтовний розрахунок судових витрат ТОВ «ФК АЙКОНС» у зв`язку з невиконанням своїх фінансових зобов`язань [PERSON] в рамках кредитного договору становить 12 922,40 грн. в тому числі 10 500,00 грн. витрати на професійну правову допомогу та 2 422,40 грн. сплачений судовий збір за подачу до суду позовної заяви. Тому, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» вимушено звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 21 січня 2026 року. Відповідач у встановлений судом строк не надав відзиву на позовну заяву. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 вересня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1082562 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: сума виданого кредиту 5 000,00 грн.; дата надання кредиту 25.09.2020 року; строк кредиту 30 днів; стандартна процентна ставка 1,90 % в день (а.с. 13-17). Також, 25 вересня 2020 року [PERSON] за допомогою електронного підпису було підписано Паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом ( у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) становить 7 850,00 грн. (а.с.28-29). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю, надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та перерахував на рахунок позичальника 5 000,00 грн., що підтверджується листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» № 2643-250521092857 від 21.05.2025 року, в якому зазначено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» укладено договір на переказ коштів ФК-19/03-21 від 2019.03.12 року, відповідно до якого було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 25.09.2020 17:04:03 на суму 5 000,00 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 67398326, призначення платежу: зачислення 5 000,00 грн. на карту [NUMBER] (а.с. 26). Відповідач отримала у кредит обумовлені договором грошові кошти, скористалася наданими кредитними коштами, проте зобов`язання належним чином за вищезазначеним Договором не виконала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства, заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. Так, 28 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» як фактором та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» як клієнтом було укладено Договір факторингу № 1-28/04/2021, у відповідності до умов якого Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами (Портфель Заборгованості) (а.с.21-23). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 01-28/04/2021 від 28 квітня 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року, укладеним з [PERSON] , загальна сума заборгованості становить 18 725,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. залишок по тілу кредиту; 5 185,00 грн. залишок по відсотках; 8 540,00 грн. прострочені відсотки (а.с. 11), що також зазначено в розрахунку заборгованості (а.с. 31-33). Того ж дня, тобто 28 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» як новим кредитором було укладено Договір відступлення прав вимоги № 1-28/04/2021, у відповідності до умов якого Кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права Вимоги за Кредитним договором, а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону кредитора у Кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов?язки за Кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених Договором. (а.с. 13-14). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 01-28/04/2021 від 28 квітня 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року, укладеним з [PERSON] , загальна сума заборгованості становить 18 725,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. залишок по тілу кредиту; 5 185,00 грн. залишок по відсотках; 8 540,00 грн. прострочені відсотки (а.с. 10). Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та стало новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором, який укладено з [PERSON] . Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідач заборгованість за вищезазначеним кредитним договором так і не сплатила. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит, яке підлягає судовому захисту. Надаючи оцінку розрахунку заборгованості проведену позивачем за кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, суд виходить з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Як зазначалось, умовами кредитного договору № 1082562 від 25 вересня 2020 було визначено, що кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. строком на 30 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору, з якого вбачається, що дата повернення позики та сплати нарахування процентів 25 жовтня 2020 року ( зв. бік а.с. 18). Разом з тим, у Паспорті споживчого кредит сторонами було обумовлено орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) у розмірі 7 850,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. сума кредиту за договором; 2 850,00 грн. загальні витрати за кредитом, за стандартною процентною ставкою. Отже, встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що у відповідача виникло зобов`язання зі сплати процентів за кредитним договором у розмірі, що розрахований за визначеною умовами кредитного договору сумою, яка складає 2 850,00 грн. Подальше, тобто поза строком кредитування, нарахування ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» процентів за користування відповідачем кредитними коштами за договором позики є безпідставним, та таким, що суперечить умовам укладеного договору. Суд при вирішенні даної справи виходить з того, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 1082562 від 25 вересня 2020 року підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі 7 850,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 2 850,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. 02 березня 2026 року від представника позивача Пархомчук С.В. до суду надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому останній просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 500,00 грн. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Пархомчук С.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги № 16/06/2025 від 16.06.2025 року (а.с. 19-20). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 05 лютого 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» як клієнтом та [PERSON] як виконавцем було підписано Акт про отримання правової допомоги на загальну суму 10 500,00 грн., в якому зазначено, що вартість послуг зустрічі та консультації щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості; складання та подання до суду позовної заяви; інші клопотання, заяви до суду, складання процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи; канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, складає 10 500,00 грн. (витрачено 5годин) (а.с.53). Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Пархомчук С.В., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 10 500,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вартість послуг з підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості та інших клопотань є очевидно завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial