Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Качан Н.Ф., через систему «Електронний суд» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював в АТ «Сумихімпром» на посаді диспетчера і 17 листопада 2025 року був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільнені позивача підприємство не здійснило повного розрахунку по виплаті заробітної плати. Зокрема, заборгованість по невиплаченій заробітній платі позивача становила 150 513 грн 62 коп. Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 02 грудня 2025 року стягнуто з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 150 513 грн 62 коп. Проте станом на день звернення до суду з даним позовом вказана заборгованість по заробітній платі залишилась не виплаченою. Таким чином, зважаючи на те, що АТ «Сумихімпром» при його звільненні і до дати звернення з даним позовом не виплатило йому заробітну плату, він вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 листопада 2025 року. Крім того, вважає, що на підставі ст.ст. 38, 44 КЗпП України він має право на виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Також зазначає, що внаслідок порушення відповідачем його законних прав, а саме невиплати заробітної плати впродовж тривалого терміну, тобто порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом значного періоду в умовах воєнного стану, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається моральною шкодою, яка з урахуванням характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких він зазнав, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його житті він визначив у сумі 20000 грн 00 коп. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 листопада 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців, вихідну допомогу у розмірі 46034 грн 55 коп. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн 00 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1064 грн 96 коп. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 січня 2026 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду по суті. 09 лютого 2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить позовні вимоги задовольнити частково, а саме відмовити в частині стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 46034 грн 55 коп. та моральної шкоди у розмірі 20000 грн, а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшити. При цьому, вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18 листопада 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців (станом на 20 січня 2026 року сума середнього заробітку становить 45539 грн 54 коп.), несправедливими та неспівмірними із розміром заборгованості по заробітній платі та характером цієї заборгованості. Відповідач вважає, що суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Відповідач зазначає, що стягнення середнього заробітку у заявленому в позові розмірі є неспівмірним із заборгованістю, створить для підприємства великий майновий тягар відповідних виплат та унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань із виплати заробітної плати іншим працівникам, при цьому цей тягар внаслідок вимушеного простою підприємства в умовах воєнного стану може бути взагалі непосильним. У зв`язку з цим, просить врахувати вказані обставини щодо визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності. Відповідач визнає, що у період роботи позивача відбувалися затримки із виплати заробітної плати. Однак, зауважує, що він вживав усіх можливих заходів щодо реалізації позивачем права на своєчасне отримання заробітної плати. Зокрема, протягом всього періоду заробітна плата позивачу сплачувалася частково. Так, в квітні, червні, липні 2024 року, та серпні 2025 року позивач отримував заробітну плату у повному обсязі та навіть погашав поточну заборгованість. В інші місяці, за наявності обігових коштів на підприємстві, позивачу заробітна плата сплачувалися частково, але кожного місяця. Наведене у сукупності свідчить про відсутність умислу у діях роботодавця щодо несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та підтверджує, що унеможливлення виконання AT «Сумихімпром» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії обставин збройної агресії рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, втрата логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, вимушені простої підприємства, пов`язані з повітряними тривогами та тривалими відключеннями електроенергії, знищення та пошкодження виробничих приміщень через обстріли, що призвело до неможливості нормальної господарської діяльності підприємства у повному обсязі. Враховуючи, що внаслідок ведення бойових дій строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності AT «Сумихімпром», відповідач вважає, що з його боку та з його вини припущень порушення законодавства про працю не відбулося, а тому підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги позивачу при звільненні були відсутні. Також зауважує, що на обґрунтування своєї вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачем суду не надано жодного доказу. Підкреслює, що затримка з виплати заробітної плати позивачу виникла не внаслідок протиправної поведінки та вини відповідача, а внаслідок непереборної сили (воєнного стану), втрати активів та інших факторів. Відтак, відповідач вважає, що в його діях відсутня протиправна поведінка щодо не здійснення встановлених законом виплат позивачу, а як наслідок відсутній причинний зв`язок із завдання йому моральної шкоди. Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000 грн 00 коп. відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині просить відмовити. Також відповідач подав заяву про зменшення витрат на правничу допомогу. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] адвокат Качан Н.Ф. подала клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач про причини неявки представника в судове засідання суду не повідомив. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював у АТ «Сумихімпром» на посаді старшого диспетчера. На підставі наказу відповідача від 17 листопада 2025 року № 570 позивач був звільнений з посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 11). Згідно з повідомленням роботодавця сума, що належала позивачу до виплати при звільненні з 17 листопада 2025 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України складала 150 513 грн 62 коп. Із цим повідомленням позивач був ознайомлений під підпис 17 листопада 2025 року (а.с. 10). Як вбачається з довідки про доходи, середньоденна заробітна плата позивача становить 989 грн 99 коп., середньомісячна заробітна плата складає 15344 грн 85 коп. (а.с. 6). Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 02 грудня 2025 року стягнуто з АТ «Сумихімпром» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 150513 грн 62 коп. (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні йому суми. Вказана обставина є підставою для стягнення з позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Обґрунтовуючи заперечення проти заявлених вимог, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан та збитки підприємства, пов`язані зі збройною агресією російської федерації. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. За таких обставин, заперечення проти позову мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Таких доказів суду не надано. Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі № 727/1748/25, відповідно до якої законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. У позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. З довідки про доходи позивача вбачається, що його середньоденна заробітна плата складає 989 грн 99 коп. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з період з 18 листопада 2025 року по 11 березня 2026 року (день ухвалення судового рішення) становить 80189 грн 19 коп. (81 робочий день). На думку суду, вказаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є справедливим розміром компенсації позивачу за затримку відповідачем розрахунку при звільненні, оскільки він не перевищує встановлену законом межу, а навпаки, є значно меншим як періоду, за який може бути проведено відповідне стягнення, так і розміру самої заборгованості з виплати заробітної плати, що належали позивачу станом на день його звільнення з роботи. Відтак, заперечення відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Суд також звертає увагу на те, що відповідач не надав, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту повного чи часткового розрахунку з позивачем, у тому числі, щодо виконання відповідачем судового наказу Зарічного районного суду м. Суми від 02 грудня 2025 року. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відносно вимог про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає таке. Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. За положеннями статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що позивач був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (а.с. 11). Відтак, обґрунтованими є доводи позивача, що з відповідача на його користь підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку із розрахунку: 15344 грн 85 коп. * 3, що становить 46034 грн 55 коп. Заперечення відповідача щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги не ґрунтуються на положеннях закону, тому не заслуговує на увагу суду. Отже, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Позивачем також заявлена вимога про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що відповідачем позивачу у зв`язку з невиплатою заробітної плати була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне трудове законодавство, що привело до моральних страждань позивача, тому що погіршився його життєвий рівень і нормальні життєві зв`язки. Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем не наведено доводів, які б спростували позицію позивача з приводу заподіяння йому моральної шкоди. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, але частковому. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується пов`язані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість із заробітної плати, розмір цієї заборгованості, тому виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 3000 грн. Судові витрати підлягають розподілу у порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. За позовними вимогами в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за цими вимогами в сумі 1064 грн 96 коп. із розрахунку: 3328 грн * 0,4 * 0,8. Водночас, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволено на 15 % (3000 грн * 100 % / 20000 грн), тому пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 159 грн 74 коп. (із розрахунку 15 % від 1064,96 грн). Також на підставі ст. 137 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 600 грн (4000 грн * 15 %), факт понесення та розмір яких підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, ордером на надання правничої допомоги серії ВМ № 1079181, яким позивач уповноважив адвоката Качан Н.Ф. представляти його інтереси в Зарічному районного суді м. Суми на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 26 листопада 2025 року, договором про надання правничої допомоги в цивільній справі від 26 листопада 2025 року та квитанцією від 26 листопада 2025 року за договором про надання правничої допомоги в цивільній справі № б/н від 26 листопада 2025 року про прийняття адвокатом Качан Н.Ф. від [PERSON] коштів у сумі 4000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 26 листопада 2025 року (а.с. 7, 8, 9). При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару є обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи з надання позивачу правничої допомоги у даній справі.

Outcome: partial