Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

В грудні 2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить розірвати шлюб між сторонами. В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що з 02.08.2008 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу подружжя дітей не має. Однак спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. У них різні погляди на життя. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливими. Фактичні шлюбні відносини припинені з вересня 2025 року. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач не має наміру, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. 17 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник надав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подавав. Враховуючи вказані факти, суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02 серпня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №505. Від сумісного проживання сторони дітей не мають. Із позовної заяви вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, мають різні погляди на шлюб, відносини погіршились, спільне проживання та ведення господарства припинено, збереження родини є неможливим, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач не має наміру. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, в той час як сторони не мають наміру зберегти шлюб. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них . Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, враховуючи обопільну згоду сторін на розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть. Згідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 967,96 коп.

Outcome: approved