Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

12.09.2025 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява [PERSON] , у якій, з урахуванням уточнень, згідно позовної заяви від 24.09.2025, яка надійшла до суду 29.09.2025, просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] , яке входить до складу спадкового майна після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , накладений постановою старшого державного виконавця Вишгородського районного управління юстиції у виконавчому провадженні №17395465 від 05.04.2010, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначено, що після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач прийняла спадщину відповідно до чинного законодавства, зокрема на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] (попередня назва вулиці: Нефьодова). При оформленні спадкових прав державний нотаріус Вишгородської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причин накладеного арешту на нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження. 14.07.2025 позивач звернулася із заявою про зняття арешту до начальника Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 14.08.2025 отримала відповідь, згідно якої встановлено, що арешт та заборона на відчуження майна були накладені старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції за постановою ВП №17395465 від 05.04.2010 на виконання виконавчого листа №6/2-2278 від 18.11.2009, виданого Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з [PERSON] (прізвище матері позивача на момент відкриття виконавчого провадження) на користь УДППЗ «Укрпошта» (станом на дату постанови), яке реорганізовано шляхом перетворення в акціонерне товариство «Укрпошта», що є тією ж юридичною особою з незмінним кодом ЄДРПОУ 21560045) - боргу в розмірі 10 556,36 грн. Виконавче провадження №17395465 було завершено Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу ще 27.12.2010 з підстав п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а також зазначено, що у зв`язку з тим, що строки зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, матеріали виконавчого провадження знищено. Інформація щодо даного виконавчого провадження відсутня також в електронному вигляді. Здійснити перевірку даного виконавчого провадження неможливо. Виконавча служба вказала, що зняття арешту можливе лише за заявою боржника із оплатою заборгованості, однак мати позивача померла ще у 2016 році, а арешт перешкоджає реалізації її прав як спадкоємця. Позивач зазначає, що, оскільки виконавче провадження №17395465 було завершено ще 27.12.2010 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна та строк пред`явлення виконавчого документа (3 роки) сплив, матеріали провадження знищені, боржник помер, арешт, накладений у межах цього провадження, втратив будь-яке правове підґрунтя, та неможливість його скасування у виконавчій службі, порушують її законні права на оформлення права власності на успадковану частку будинку, а тому звертається до суду з цим позовом. Так, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2025, для розгляду позову визначено головуючого суддю Лукач О.П. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.09.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк протягом десяти днів, з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків, зазначених у вказаному судовому рішенні. 29.09.2025 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява у новій редакції, з доданими до неї копіями позовної заяви для інших учасників провадження. Ухвалою суду від 08.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 19.11.2025 о 09:45, про що повідомлено учасників провадження. 21.10.2025 до суду, через систему «Електронний суд», представником відповідача Гибало О.В. подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] посилаючись на те, що позивачем не подано належних доказів, що арешт на майно [PERSON] було накладено при виконанні виконавчого листа №6/2-2278 від 18.11.2009, виданого Вишгородським районним судом Київської області, оскільки станом на 21.10.2025, на обліку АТ «Укрпошта», яке є правонаступником Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (код ЄДРПОУ 21560045 дата первинної реєстрації 15.12.1993) за [PERSON] заборгованість за виконавчим документом №6/2-2278 від 18.11.2009, виданим Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь УДППЗ «Укрпошта» заборгованості у розмірі 10 556,35 грн відсутня. Матеріали судової справи №6/2-2278, яка розглядалась Вишгородським районним судом Київської області та виконавчого провадження №17395465 у відповідача відсутні. В ході моніторингу сайту Судова влада України: https://court.gov.ua/fair/ за даними номеру судової справи №6/2-2278, прізвищем ім`ям та по батькові [PERSON] , найменуванням боржника УДППЗ «Укрпошта» - не знайдено жодного документу. У Автоматизованій системі виконавчого провадження за даними номеру виконавчого провадження № 17395465 та ПІБ Божника інформація про виконавче провадження також відсутня. Тож Відповідачем зроблено запит про отримання інформації про судовому справу №6/2-2278, в якій стягувачем є УДППЗ «Укрпошта» та [PERSON] . Крім цього, посилаючись на положення статей 316, 321, 391, 1216, 1220, 1268, 1296, 1297 ЦК України, вказує, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку, а тому, з урахуванням положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.11.2019 у справі №905/386/18, вважає, що позивач обрала не вірний спосіб захисту своїх права, оскільки мала б звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, а позивачкою заявлено лише позовну вимогу про зняття арешту. У свою чергу, 28.10.2025 позивач скористалася право подати відповідь на відзив, яка надійшла до суду засобами поштового зв`язку 30.10.2025. На аргументи відповідача щодо наданих позивачем доказів, у відповіді на відзив позивач зазначила, що наданий нею витяг з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), сформовано з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП) офіційної державної інформаційної системи, адміністратором якої є Міністерство юстиції України. Такий документ є електронним документом у розумінні статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки інформація в ньому зафіксована у вигляді електронних даних і може бути відтворена у візуальній формі (на папері чи екрані). Відповідно до розділу IX Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 05.08.2016 (у редакції наказу №1924/5 від 27.06.2024), усі завершені або повернуті без прийняття до виконання виконавчі провадження підлягають передачі до електронного архіву системи. Передача таких проваджень супроводжується формуванням у системі здавального опису, який включає номер провадження, дані сторін, дати відкриття та завершення, а також дату передачі до архіву. Таким чином, позначка «ВП спецпідрозділ», що міститься у витязі, свідчить про те, що відповідне виконавче провадження перебуває в електронному архіві, тобто є завершеним, а матеріали провадження передані на зберігання або знищені після спливу строку зберігання відповідно до розділу XI Порядку ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби. Крім того, у зв`язку із припиненням функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, відомості про такі архівні справи можуть зберігатися лише в електронному архіві або у відповідному спецрозділі системи. Достовірність інформації, відображеної у витязі, підтверджується офіційною відповіддю Вишгородського відділу державної виконавчої служби №89583 від 14.08.2025, у якій прямо зазначено, що: «Арешт на майно накладено у межах виконавчого провадження №17395465 з виконання виконавчого листа від 18.11.2009 №6/2-2278, виданого Вишгородським районним судом Київської області. Боржник [PERSON] , [ADDRESS] ; стягувач УДППЗ «Укрпошта», м. Вишгород, вул. Шевченка, 2. Провадження завершено постановою державного виконавця на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Строк зберігання матеріалів закінчився, матеріали провадження знищено, в електронному вигляді інформація відсутня, тому здійснити перевірку даного виконавчого провадження неможливо.» Отже, інформація у витязі з АСВП є достовірною, належною і допустимою, оскільки: сформована в офіційній державній інформаційній системі; підтверджена офіційним листом державного органу (ВДВС); відповідає вимогам статей 5 та 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». При цьому, сам відповідач у своєму відзиві не заперечує, що матеріали виконавчого провадження №17395465 відсутні, а інформація про його зміст або хід у базі даних не збереглася. Більше того, АТ «Укрпошта» фактично підтверджує, що за даними виконавчого провадження №17395465 та судової справи №6/2-2278 жодна заборгованість не обліковується, а інформація про боржника відсутня, як у матеріалах провадження, так і в системі АСВП. Таким чином, сам відповідач визнав відсутність боргу за рішенням суду, на підставі якого було накладено арешт, що свідчить про фактичне завершення виконавчого провадження та відсутність правових підстав для подальшого збереження арешту. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, позивач, також посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.11.2019 року у справі № 905/386/18 та інших, вказує, що позов про зняття арешту є самостійним і належним способом захисту, якщо арешт перешкоджає реалізації або оформленню прав особи, а вимога про визнання права власності у таких випадках не є обов`язковою і її вимоги, як позивача, ґрунтуються на її праві на спадщину на арештоване майно, що розглядаються за правилами, встановленими для позовів про звільнення майна з-під арешту. 06.11.2025 представник відповідача адвокат Мохонько О.А., через систему «Електронний суд», подав письмові пояснення, у яких вказує, що за загальним правилом, саме власник має право вчиняти дії щодо свого майна, а позивач не надала документів/доказів, що вона є власником або володіє на підставі закону чи договору цим нерухомим майном, тому вважає, що у позовних вимогах про зняття арешту з нерухомого майна слід відмовити. У підготовчому судовому засіданні 19.11.2025, за участі позивача [PERSON] та представника відповідача - Гибало О.В. (у режимі відеоконференції), за відсутності представника третьої особи, ухвалою суду від 19.11.2025, внесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 23.01.2026 о 10:00 про, що повідомлено учасників провадження у встановленому законом порядку. Судове засідання, призначене на 23.01.2026, не відбулося, у зв`язку з тим, що з 12.01.2026 у приміщенні Вишгородського районного суду Київської області має місце нестабільність у електропостачанні, відсутність доступу до мережі Інтернет та технічні забої у роботі ВКЗ, про що посадовими особами апарату суду, щоденно, складаються відповідні акти, а також на офіційному сайті суду з 22.01.2026 розміщено оголошення щодо тимчасових технічних труднощів у роботі суду. Так, з урахуванням зазначеного, 22.01.2026 позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, однак, за відсутності заяви представника відповідача про можливість розгляду справи у їх відсутності, враховуючи заперечення проти позову, розгляд справи було призначено на 02.03.2026, про що повідомлено учасників провадження. У призначене судове засідання з`явилася позивача та у режимі відеоконференції взяла участь представник відповідача Гибало О.В. Третя особа, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, свого представника до суду не направила, поважності причин неявки суду не повідомили. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності представника третьої особи, суд врахував відсутність заперечень у позивача та представника відповідача, а також відсутність поважних причин неявки представника третьої особи та положення статті 223 ЦПК України. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи, позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на невірно обраний позивачем спосіб захисту. Заслухавши доводи позивача та аргументи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що місце проживання позивача [PERSON] з 24.02.2007 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 9). Згідно повторно виданого свідоцтва про народження позивача [PERSON] , її мамою є [PERSON] (а.с. 10). Як убачається із повторно виданого свідоцтва про шлюб та свідоцтва про його розірвання, у період перебування у шлюбі з 15.01.2006 по 17.06.2014, мама позивача - [PERSON] іменувалася прізвищем чоловіка « [PERSON] » (а.с. 16,17). Після розлучення та у зв`язку із зміною прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », як те зазначено у свідоцтві про розлучення, 14.08.2014 мама позивача отримала паспорт громадянки України серії [NUMBER] , у якому помилково зазначено її прізвище « [PERSON] » замість « [PERSON] » (а.с. 17, 14). Допущення вказаної описки у прізвищі мами позивача також підтверджується довідкою начальника Вишгородського РВ УДМС України в Київській області Федоренко С.В. №2193 від 20.07.2016 (а.с. 18). [INFO] , у с. Лютіж Вишгородського р-ну Київської обл., у віці 35 років, померла [PERSON] , та після її смерті відкрилася спадщина щодо належного їй майна (а.с. 13,11). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.08.2025, право власності на частину будинку за адресою: [ADDRESS] , з 21.03.2007 було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 12). Також, із вказаної інформації убачається, що 22.09.2010 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №17395465 від 05.04.2010, та за заявою ВДВС Вишгородського районного управління юстиції, внесено відомості про арешт нерухомого майна, належного [PERSON] (а.с. 12). Як зазначає позивач, після смерті матері, вона прийняла спадщину відповідно до чинного законодавства, зокрема на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] (раніше [PERSON] ), проте, під час оформлення спадкових прав, стало відомо про наявність арешту нерухомого майна, що перешкоджає нотаріусу видати їй свідоцтво про право на спадщину. 14.07.2025 позивач [PERSON] звернулася до Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) із заявою про зняття арешту з майна боржника у ВП №17395465 від 05.04.2010 (а.с. 19). У відповіді на звернення [PERSON] , наданої Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) від 14.08.2025 №89583, зазначено, що відповідно до інформації, яка міститься Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, існує обтяження Тип обтяження: арешт (архівний запис) Реєстраційний номер обтяження: Арешт нерухомого майна Реєстраційний номер обтяження: 10275496, дата реєстрації 22.09.2010 13:45:54 Реєстратор: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81 літ. А. Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №17395465, 05.04.2010, ВДВС Вишгородського РУЮ Заявник: Відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції, Код: 34961544, 07300, Київська обл., Вишгородський р., м. Вишгород, вул. Шолуденка, 6. Шляхом перевірки інформації, яка міститься в автоматизовані системі виконавчого провадження ( АСВП) встановлено що в ВП Спецрозділ АСВП, в якому міститься інформація з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, який на даний час припинив функціонування, наявна інформація щодо перебуванні у відділі виконавчого провадження №17395465 з виконання Виконавчий лист від 18.11.2009 №6/2-2278 що видав Вишгородський районний суд Київської області. Боржник: [PERSON] , Місце проживання: [ADDRESS] . Стягувач: УДППЗ «Укрпошта», Місцезнаходження: м. Вишгород, вул. Шевченка, 2. Резолютивна частина виконавчого документа: стягнення боргу в розмірі 10556,36 грн. При виконанні даного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 05.04.2010 року було накладено арешт на майно, що належить боржнику на праві власності Постановою від 27.10.2010 року виконавче провадження завершено згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В зв`язку з тим, що строки зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, матеріали виконавчого провадження знищено. Інформація щодо даного виконавчого провадження відсутня також в електронному вигляді. Здійснити перевірку даного виконавчого провадження неможливо. Крім цього, у вказаній відповіді, зазначивши про наслідки завершення виконавчого провадження, передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», а також про наслідки повернення виконавчого документу стягувачу у випадках, передбачених статтею 37, 39 Закону «Про виконавче провадження», зазначено, що арешт накладений на майно [PERSON] накладений при виконанні виконавчого провадження №17395465 може бути зняти державним виконавцем за заявою Боржника за умови оплати на рахунок відділу суми коштів заборгованості за виконавчим документом з урахуванням, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено (а.с. 20-22). У матеріалах справи також міститься витяг від 14.08.2025 з ВП 17395465 спецрозділ, у якому містися інформація щодо вказаного виконавчого провадження та його завершення (а.с. 23-25). Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.011.2019 у справі №643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 (провадження № 11-680апп19). Отже, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця, позивач набула права на спадщину, до якої входить частина будинку за адресою: [ADDRESS] , проте наявність арешту на майно спадкодавця, що зареєстроване за №10275496 від 22.09.2010, тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстратор: Київська обласна філія ДП «Інформаційний центр» МЮ України, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №17395465, 05.04.2010, ВДВС Вишгородського РУЮ, заявник: Відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції, Боржник: [PERSON] , стягувач: УДППЗ «Укрпошта», перешкоджає позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину до його зняття, а також перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за законом, оформити спадщину на майно, яке вона успадкувала після смерті своєї матері. Оскільки позивач [PERSON] звернулася до суду за захистом свого цивільного права та враховуючи правові підстави позову, те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника (особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання судового рішення, беручи до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування за законом, тому права позивача, як спадкоємця після смерті власника 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з квартири. Щодо правильно обраного позивачем способу захисту своїх прав у вказаний спосіб, також зазначено у постанові Верховного Суду від 08.12.2022 у справі №331/1383/20, а тому суд відхиляє аргументи представників відповідача, у цій частині, як підставу для відмови у задоволенні позову [PERSON] . Крім того, не зняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постанові від 13.07.2022 справі №2/0301/806/11. Також, з правового висновку, який викладено в постанові Касаційного цивільного суду Верхового суду від 28.08.2024 по справі 947/36027/21, - вбачається, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умов відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, - є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вендітеллі проти Італії» (1994) суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності заборони щодо майна, зокрема частини житлового будинку, що є предметом розгляду вказаної справи, порушується право позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, після чого в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому, з урахуванням викладеного, суд, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності, достовірності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, про задоволення позову.

Outcome: approved