Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

05 грудня 2025 року представник [PERSON] звернувся до Металургійного районного суду міста Кривого Рогу з позовом в інтересах [PERSON] до Територіальної громади міста, в особі Криворізької міської ради про визнання квартири особистою власністю та просив суд визнати квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої складає 42,0кв.м., житловою площею - 26,8кв.м., особистою власністю [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що 27 червня 1989 року [PERSON] був зареєстрований шлюб з [PERSON] . Після укладення шлюбу вони переїхали до України та мешкали в батьків позивачки у [ADDRESS] . Однак, спільне життя з [PERSON] у позивачки не склалось та приблизно в 1992 році він виїхав до себе на батьківщину в російську федерацію. Від шлюбних відносин з [PERSON] позивач дітей не мала, починаючи з 1992 року шлюбні відносини з ним вона не підтримувала, спільного бюджету вони не мали. 10 грудня 1997 року позивач за власні кошти, які їй надали її батьки, придбала квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст.ст.22, 24, 29 КпШС України та Закону України «Про власність», представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2025 року, вказана справа надійшла до провадження судді Вікторович Н.Ю. Ухвалою судді Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2025 року відкрито загальне позовне провадження по вказаній справі. Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року судом було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] , - [PERSON] про витребування доказів та витребувано з архіву Металургійного районного суду міста Кривого Рогу інформацію, чи розглядалася в суді за період часу з 1996 року по лютий 2022 року, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, якщо так, то надати копію відповідного рішення та від Покровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): повний витяг актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , смерть зареєстрована 03 березня 2022 року, актовий запис №442; витяг з реєстру актових записів про одруження [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 12 січня 2026 року судом було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] , - [PERSON] про витребування доказів та витребувано від Приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Січкар Б.В., витяг з реєстру спадкових справ, щодо [PERSON] , [INFO] , котрий помер [INFO] . Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Присутні у судовому засіданні 04 березня 2026 року, [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та посилаючись на обґрунтування наведені у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Представник Територіальної громади міста, в особі Криворізької міської ради в судовому засіданні присутній не був, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. 27 червня 1989 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану м. Фролово Волгоградської області Російської Федерації було складено відповідний актовий запис №191, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.06.1989. (а.с.7). 30 березня 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено запис №97, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 30.03.1998 року (а.с.7 зворот). 25 серпня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] в місті Михайловка Волгоградської області було укладено Договір, який посвідчений нотаріусом Михайлівського району Волгоградської області та зареєстровано в реєстрі за №1806. Відповідно до п. 1 вказаного Договору, [PERSON] передала в безкоштовне користування [PERSON] , [PERSON] житловий будинок площею 46,7 кв.м., житловою площею 59,4 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] . (а.с.8). 10 грудня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу серії ААА №097196, який був посвідчений Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №1-3563. Відповідно до п. 1 вказаного Договору купівлі-продажу, гр. [PERSON] , продав, а гр. [PERSON] , купила двохкімнатну приватизовану квартиру, загальною площею 42,0 кв.м., жилою площею 26,8 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] . (а.с.9). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00055546723 від 24.12.2025р., [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.31-32). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №83886955 від 16.01.2026, за параметром запиту [PERSON] , [INFO] - інформація відсутня (а.с.43). Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 214/6174/15-ц (провадження N 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України). З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує. За приписами ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони добре знайомі з позивачкою по справі. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , однак шлюбні відносини вони підтримували не тривалий час. Приблизно в 1992 році чоловік [PERSON] поїхав до себе на батьківщину, після чого лише один раз приїздив в м. Кривий Ріг, щоб подати в відділ реєстрації актів цивільного стану заяву про розлучення. [PERSON] за фінансового сприяння її батьків була придбана квартира по [ADDRESS] . З наведених вище доказів вбачається, що спірна квартира хоча й була придбана під час шлюбу, але за особисті кошти позивача. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру. Позивачем не заявлялась вимога про відшкодування йому судових витрат, тому судом не вирішувалось питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved