Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У листопаді 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за угодою С07.196.72618 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 27.02.2017 року у загальному розмірі 49 472,20 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 27.02.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено угоду № С07.196.72618 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, відповідно до умов якого ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалося відкрити [PERSON] поточний рахунок у гривні, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, а також здійснити випуск міжнародної платіжної картки. Окрім цього, ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалося надати [PERSON] кредит шляхом встановлення кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії - 200 000 грн, ліміт кредитної лінії, доступний [PERSON] на момент укладення угоди, - 15 000 грн, фіксована процентна ставка за використання кредитних коштів - 24% річних. У свою чергу, [PERSON] зобов`язався повернути кредитні кошти разом з іншими платежами відповідно до тарифів банку. ПАТ «Ідея Банк» своє зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, відкривши на ім`я [PERSON] поточний рахунок, видавши йому міжнародну платіжну картку, а також надавши кредитні кошти у сумі 15 000 грн. Натомість [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 03.12.2020 виникла заборгованість у загальному розмірі 49 472 грн 20 коп., з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 472 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. 03.12.2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 12/90, на підставі якого ТОВ «ФК «Профіт Капітал» набуло право вимоги ПАТ «Ідея Банк» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № С07.196.72618 від 27.02.2017 року та складається з права вимоги заборгованості у вищезазначеному розмірі. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвала про відкриття провадження у справі від 10 листопада 2025 року та копія позовної заяви з додатками двічі направлялись відповідачу [PERSON] на його зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА - [ADDRESS] . За результатами відстеження стану поштових відправлень (веб-ресурс: https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) судом встановлено, що відповідні поштові відправлення були повернуті до суду без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Як вбачається з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 27.02.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено угоду № С07.196.72618 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Угода підписана уповноваженим представником банку та особисто [PERSON] . Зі змісту вступної частини угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року вбачається, що вона укладається згідно з умовами договору комплексного банківського обслуговування, що розміщений на офіційному сайті банку у чинній на той момент редакції. Відповідно до п.п. 4, 5 угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року [PERSON] підтвердив, що ознайомився з умовами договору комплексного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку у чинній на той момент редакції, з тарифами банку та типовим графіком і розрахунком сукупної вартості кредиту, а також порядком повернення кредиту. Отже, перед укладенням угоди [PERSON] отримав вичерпну інформацію щодо виду та змісту банківських послуг, які будуть надаватися на підставі укладеної угоди, щодо порядку виконання своїх зобов`язань, які можуть виникнути на підставі цієї угоди, у тому числі інформацію, яка міститься в електронних документах, які є складовою частиною підписаної угоди. Відповідно до п. 2 угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалося відкрити [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] у гривні, а також здійснити випуск [PERSON] міжнародної платіжної картки терміном дії два роки з моменту її випуску. Відповідно до п. 3 угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалося також надати [PERSON] кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії - 200 000 грн, ліміт кредитної лінії, доступний [PERSON] на момент укладення угоди, - 15 000 грн, вид кредитного ліміту - відкличний, що передбачає можливість банку самостійно та без будь-яких обмежень визначати розмір ліміту в його максимальних межах, процентна ставка за користування кредитними коштами - 24% річних. Відповідно до п. 5.2 угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року [PERSON] надав дозвіл ПАТ «Ідея Банк» здійснювати списання грошових коштів, наявних на рахунку, для погашення заборгованості, у тому числі здійснювати таке списання за рахунок кредитних коштів. Таким чином, 27.02.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено угоду № С07.196.72618 від 27.02.2017 року, на підставі якої [PERSON] приєднався до умов договору комплексного банківського обслуговування. Укладення такої угоди спричинило виникнення між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , зокрема, кредитного зобов`язання, у відповідності до якого ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалося надати [PERSON] кредитні кошти у межах погодженого ліміту кредитної лінії, а [PERSON] зобов`язався повернути ці кошти у випадку їх використання та сплатити за це погоджений розмір процентів. Зі змісту виписки по особовому рахунку, що була сформована ПАТ «Ідея Банк», встановлено, що ПАТ «Ідея Банк» своє зобов`язання за угодою № С07.196.72618 від 27.02.2017 року виконало у повному обсязі, оскільки банк відкрив на ім`я [PERSON] поточний рахунок у гривні та надав кредит у виді відновлювальної кредитної лінії у межах погодженого ліміту (15 000 грн), забезпечивши можливість вільного використання цих кредитних коштів. У свою чергу, зі змісту банківської виписки по рахунку також встановлено, що [PERSON] безперешкодно використовував кредитні кошти для задоволення особистих потреб та забезпечував надходження грошових коштів на рахунок, які списувалися банком на погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами за його використання. Тим самим, [PERSON] підтвердив виникнення грошового зобов`язання перед ПАТ «Ідея Банк». Разом з тим, банківською випискою підтверджено, що з 17.07.2017 року по 31.07.2017 року [PERSON] здійснив використання кредитних коштів на суму 15 000 грн, однак у встановлений у договорі строк не забезпечив їх повернення та не сплатив процентів за їх використання, допустивши прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту розрахунку заборгованості судом встановлено, що внаслідок порушення [PERSON] свого зобов`язання за укладеним договором, станом на 03.12.2020 року, виникла заборгованість у загальному розмірі 49 472 грн 20 коп., з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 472 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, що були погоджені сторонами, обставини використання відповідачем кредитних коштів, що вбачаються з виписки по особовому рахунку, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що 03.12.2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 12/90, відповідно до п. 2.1 якого АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняло права вимоги та в їх оплату зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк». Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 12/90 від 03.12.2020 року ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язалося сплатити АТ «Ідея Банк» суму фінансування у розмірі, вказаному у п. 3.1 договору (2 300 000 грн), за виключенням вже сплаченої суми в розмірі 200 000 грн на підставі договору про участь у торгах від 15.10.2020 року. Відповідно до п. 5.1 договору факторингу № 12/90 від 03.12.2020 року права вимоги переходять від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в день підписання відповідного реєстру боржників та за умови виконання ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язань, передбачених п. 4.1 договору. 03.12.2020 року АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було підписано реєстр боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу № 12/90 від 03.12.2020 року. Зі змісту реєстру боржників вбачається наявність у ньому права вимоги АТ «Ідея Банк» до [PERSON] , що виникло на підставі угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 49 472 грн 20 коп. Зі змісту платіжних доручень № 1 від 19.10.2020 року, № 14 від 03.12.2020 року встановлено, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» повністю виконало своє зобов`язання, передбачене п. 4.1 договору факторингу № 12/90 від 03.12.2020 року щодо сплати на користь АТ «Ідея Банк» суми фінансування у розмірі 2 300 000 грн. Таким чином, судом встановлено перехід до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» права вимоги АТ «Ідея Банк» до [PERSON] , яке виникло на підставі угоди № С07.196.72618 від 27.02.2017 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 49 472 грн 20 коп. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів доходить висновку, що позивачем доведено факт 1) виникнення між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] кредитного зобов`язання, 2) виконання АТ «Ідея Банк» свого зобов`язання за кредитним договором, 3) порушення [PERSON] свого зобов`язання за кредитним договором, 4) отримання права вимоги до [PERSON] за цим кредитним договором у загальному розмірі 49 472 грн 20 коп., з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 472 грн 20 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. На підставі викладеного суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу. У поданому позові позивач просить стягнути із відповідача на свою корить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: копію договору про надання правничої допомоги № 02-24 від 01 липня 2024 року про надання Адвокатським об`єднанням «ПРАВОВИЙ КУРС» правової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал»; додаткову угоду № 1/1 до цього договору, в якій визначено додаткову винагороду за надання правничої допомоги; акт № 1 прийому-передачі правничої допомоги від 14.05.2025 року, в якому зафіксовано надання та отримання професійної правничої допомоги на суму 7 000 грн, а саме - проведення консультації та підготовка і подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] ; платіжну інструкцію № 1395 від 05.06.2025 року, з якої вбачається факт проведення розрахунків між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та АО «ПРАВОВИЙ КУРС» на підставі договору № 02-24 від 01 липня 2024 року за надання професійної правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд не вправі за власною ініціативою зменшувати суму судових витрат на професійну правничу допомогу. Зважаючи на викладене, із відповідача на користь позивача слід стягнути 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Щодо судових витрат по сплаті судового збору. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 13923 від 15.05.2025 року, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» здійснило платіж у розмірі 3 028,00 грн на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 3 028,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved