Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Представник позивача через систему «Електронний Суд» звернувся з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4127809, укладеним між [PERSON] та ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 10.11.2023 року, у розмірі 29637 грн 67 коп., яка складається з 3899 грн 99 коп. заборгованості по тілу кредиту, 17937 грн 70 коп. заборгованості по відсоткам, які нараховані первісним кредитором, та 7799 грн 98 коп. заборгованості по відсоткам, які нараховані ТзОВ «Українські Фінансові Операції» за 100 календарних днів. Крім цього, в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України просив зазначити в рішенні суду для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з [PERSON] на користь ТзОВ «Українські Фінансові Операції». Мотивував позовні вимоги тим, що [PERSON] звернувся до ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» і уклав 10.11.2023 року, шляхом підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора Т437 договору № 4127809 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, додатку № 1 від 10.11.2023 року та додатку № 1 від 09.12.2023 року до нього, паспорту споживчого кредиту, інформаційного повідомлення, внаслідок чого отримав 3900 грн строком на 360 днів зі сплатою 0,02 % на день від суми кредиту за зниженою процентною ставкою та 2 % на день від суми кредиту за стандартною процентною ставкою. Вказав, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку із чим утворилася згадана заборгованість. Зазначив, що 26.07.2024 року між ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТзОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до якого, а також згідно з реєстром прав вимоги до вказаного договору, позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4127809. Враховуючи наведене, просив позовні вимоги задовольнити, а судові витрати, які складаються з 2422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору та 10000 грн. на професійну правничу допомогу, стягнути з відповідача. Крім цього, долучив клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 29.12.2025 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 29.12.2025 року клопотання представника позивача ТзОВ «Українські Фінансові Операції» Дідух Є.О. про витребування доказів задоволено. Витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що містить банківську таємницю. Уповноважено представника позивача ТзОВ «Українські Фінансові Операції» Дідух Є.О. на отримання у АТ КБ «ПриватБанк» витребуваних доказів, які слід було надати суду, а копії таких скерувати відповідачу. Вказана ухвала представником позивача не виконана. 26.02.2026 року представником відповідача Білецькою О.Р. подано письмові пояснення та відзив на позовну заяву, згідно мотивів яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 25737 грн 58 коп. і в сумі стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн, а також інших вимог. Повідомила, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач під час укладення договору про споживчий кредит був повідомлений про умови кредитування, а також розумів їх зміст. Вказала, що сума стягнення процентів за користування кредитом не може перевищувати 50% від суми кредитування у відповідності до ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування». Крім цього, протягом всього строку кредитування відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в розмірі 2 % на день, що суперечить ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Зазначила, що стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставною, оскільки на період дії воєнного стану такі штрафні санкції не підлягають стягненню. Окрім наведеного, вказала, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає розумності їх розміру, з врахуванням складності справи, у зв`язку із чим такі не підлягають стягненню. 26.02.2026 року представником позивача Лисенко Д.В. подано відповідь на відзив, згідно мотивів якого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказав, що позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження укладення 10.11.2023 року між [PERSON] та ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» кредитного договору № 4127809. Ухвалою від 06.03.2026 року на представника позивача ТзОВ «Українські Фінансові Операції» Дідух Є.О. накладено штраф в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 3028 грн., за невиконання ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.12.2025 року. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. В силу вимог ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 10.11.2023 року [PERSON] уклав з ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» договір № 4127809 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, шляхом підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора Т437 такого, додатку № 1 від 10.11.2023 року та додатку № 1 від 09.12.2023 року до нього, паспорту споживчого кредиту, інформаційного повідомлення, внаслідок чого отримав кредит в сумі 3900 грн строком на 360 днів зі сплатою 0,02 % на день від суми кредиту за зниженою процентною ставкою та 2 % на день від суми кредиту за стандартною процентною ставкою. Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року, що підтверджується листом ТзОВ «Пейтек Україна» № 20240726-3587 від 26.07.2024 року. 26.07.2024 року між ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТзОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до умов якого ТзОВ «Українські Фінансові Операції» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. У вказаному договорі сторони погодили визначення термінів, зокрема право вимоги це права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів. Згідно витягу з реєстру боржників від 26.07.2024 року вбачається, що ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило на користь ТзОВ «Українські Фінансові Операції» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року у сумі 21837 грн 69 коп., яка складається з 3899 грн 99 коп. заборгованості за тілом кредиту, 17937 грн 70 коп. заборгованості за відсотками. На підтвердження позовних вимог представником позивача подано розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року, складений первісним кредитором ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», відповідно до якого заборгованість [PERSON] станом на 26.07.2024 року становить 21837 грн 69 коп. та складається з 3899 грн 99 коп. заборгованості за тілом кредиту, 17937 грн 70 коп. заборгованості за відсотками. Крім цього, представником позивача долучено розрахунок заборгованості відповідача за Кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року, який складено ТзОВ «Українські Фінансові Операції», відповідно до якого [PERSON] за 100 календарних днів (з 27.07.2024 року по 03.11.2024 року) нараховано заборгованість у розмірі 7800 грн по відсоткам. При цьому, слід зауважити, що вказані нарахування в частині відсотків є більшими ніж заборгованість відповідача перед первісним кредитором ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Із витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № 26/07/2024 від 26.07.2024 року, ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило на користь ТзОВ «Українські Фінансові Операції» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року в межах суми заборгованості 21837 грн 69 коп., яка складається з 3899 грн 99 коп. заборгованості за тілом кредиту, 17937 грн 70 коп. заборгованості за відсотками. Відтак, подальше нарахування ТзОВ «Українські Фінансові Операції» процентів за користування кредитом за договором позики № 4127809 від 10.11.2023 року є безпідставним, оскільки до матеріалів позову не надано доказів на підтвердження права даної юридичної особи на здійснення такої діяльності, а також відповідності вказаних нарахувань умовам договору позики № 4127809 від 10.11.2023 року, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 7800 грн заборгованості по відсоткам, які нараховані ТзОВ «Українські Фінансові Операції» за 100 календарних днів, задоволенню не підлягатимуть. Окрім наведеного, суд не може в повній мірі погодитись із розрахунком заборгованості відповідача за кредитним договором № 4127809 від 10.11.2023 року, який складено первісним кредитором ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», з огляду на наступне. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Зі змісту ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. У відповідності до ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Статтею 1 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено терміни, зокрема 1-1) договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; 1-2) денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. На момент укладення кредитного договору, положення ст. 8 «Про споживче кредитування», не містили умов щодо граничного розміру щоденної процентної ставки. Однак, 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023 року, та яким внесено зміни до ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. В силу вимог п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. У п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498-ІХ визначено необхідність надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу, та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону. Отже, починаючи з 25.12.2023 року (наступний день після набрання Законом № 3498-ІХ чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не може перевищувати 1 %. При цьому, надавачі фінансових послуг, яким зокрема є первісний кредитор, зобов`язувалися привести свою діяльність у відповідність вищевказаних змін. У той же час, пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Однак, ні первісний кредитор, ні позивач, незважаючи на те, що кредитний договір № 4127809 від 10.11.2023 року, який продовжив свою дію після прийняття і набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, не привели свою діяльність, а також умови укладеного договору відповідно до вимог чинного законодавства в частині нарахування щоденної процентної ставки і продовжили після 22.04.2024 року нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 2 % на день, що перевищувало максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки визначений законодавством. З огляду на вказане, зазначені вище дії позивача безумовно порушували права відповідача порівняно з іншими споживачами фінансових послуг, а положення кредитного договору в частині нарахування з 23.04.2024 року щоденної відсоткової ставки у розмірі 2 % на день значно перевищують встановлений максимальний розмір денної процентної ставки за кредитним договором у розмірі 1 % та були несправедливими, а тому при вирішенні даного спору такі підлягатимуть зміні з врахуванням положень законодавства. Суд погоджується із умовами кредитного договору щодо нарахування відповідачу за період з 10.11.2023 року по 22.04.2024 року відсотків за користування кредитом у розмірі 0,02 % на день від суми кредиту за зниженою процентною ставкою та 2 % не день від суми кредиту за стандартною процентною ставкою, які з врахуванням сплаченої [PERSON] суми в розмірі 23 грн 40 коп., становлять 10528 грн 65 коп. Однак, починаючи з 23.04.2024 року протягом наступних 120 днів щоденний розмір відсотків за кредитом не міг бути більшим за 1,5%, а у подальшому не міг бути більшим за 1 % за відсутності домовленості сторін про менший розмір відсотків. Таким чином, за період з 23.04.2024 року по 26.07.2024 року (до припинення нарахування первісним кредитором відсотків) 95 днів, позивач, виходячи з розміру кредиту 3900 грн., мав право для нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом у розмірі 58 грн 50 коп. на день (1,5%), а тому розмір заборгованості відповідача по сплаті відсотків за вказаний вище термін, право на стягнення яких має позивач, складає 5557 грн 50 коп. (95 днів * 58 грн 50 коп.). Враховуючи викладене вище, правильна сума заборгованості відповідача перед позивачем по нарахованим відсоткам становитиме 16086 грн. 15 коп. (10528 грн 65 коп. + 5557 грн 50 коп.), яка підлягатиме стягненню. Таким чином, суд приходить до висновку, що аргументи, якими представник позивача мотивував позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому такі слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4127809, укладеним між [PERSON] та ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 10.11.2023 року, у розмірі 19986 грн 14 коп., яка складається з 3899 грн 99 коп. заборгованості по тілу кредиту, 16086 грн 15 коп. заборгованості по відсоткам. Слід вказати, що покликання представника відповідача на ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» не є релевантним даним правовідносинам, оскільки договір про споживче кредитування укладено на строк 360 днів, з огляду на що, відсотки за користування кредитними коштами не є простроченими. Окрім наведеного, ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору, зокрема сумою кредиту, строку його надання та розміру відсотків, які підлягають сплаті, підтверджено належними і допустимими доказами. Що стосується зазначення в рішенні суду про нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості, слід вказати наступне. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України установлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Крім цього, формулювання вказаних норми процесуального права визначають право, а не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування. Слід також звернути увагу на правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22, згідно якого потрібно враховувати, що ч. 11 ст. 265 ЦПК України містить вказівки не судові, який ухвалює рішення, а органові, який виконуватиме судове рішення та здійснюватиме остаточний розрахунок відсотків чи пені, нарахованих судом на підставі ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Саме ч. 10 ст. 265 ЦПК України визначає певне правило поведінки, обов`язкове для суду, і до того ж формулює його із використанням сполучника «або», а саме: «Суд…, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення». Вказівка у судовому рішенні про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, про їх одночасне нарахування за весь період до виконання відповідного судового рішення є недопустимою, оскільки це прямо суперечить імперативним приписам ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України (або відсотки, або пеня), принципу верховенства права у частині правової визначеності та унеможливлює гарантування реалізації засади справедливості в будь-який момент під час фактичного виконання судового рішення. За вказаних обставин вимога про стягнення чи зазначення в рішенні суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості, задоволенню не підлягає. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. З долучених до позовної заяви договору № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року, заявки № 4127809 від 25.09.2024 року на виконання доручення до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 року, акту № 4127809 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.11.2025 року згідно договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 року, рахунку на оплату № 4127809-2025 від 10.11.2025 року, детального опису робіт (наданих послуг) № 4127809 від 05.12.2025 року, вбачається, що розмір понесених позивачем витрат у з`язку із розглядом цивільної справи за позовом ТзОВ «Українські Фінансові Операції» до [PERSON] становить 10000 грн. та складається з послуг, а саме: зустріч адвоката та клієнта, надання адвокатом усної первинної консультації та роз`яснень з правових питань у рамках цивільного судочинства кількістю 0,5 год., вартістю 440 грн.; дослідження наданих клієнтом документів та аналіз фактичних обставин справи кількістю 1 год., вартістю 840 грн.; аналіз чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, практики суді апеляційної інстанції у рамках цивільного судочинства кількістю 0,5 год., вартістю 440 грн.; підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів клієнта, узгодження вибраної позиції з клієнтом кількістю 1 год., вартістю 840 грн.; письмова юридична консультація, складання письмового консультаційного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної клієнтом позиції захисту прав та інтересів кількістю 1 год., вартістю 840 грн.; проведення адвокатом заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, складання, оформлення та направлення адвокатських запитів кількістю 1 год., вартістю 840 грн.; складання позовної заяви про стягнення заборгованості кількістю 2 год., вартістю 1640 грн.; складання та оформлення інших документів (крім процесуальних) додатків до позовної заяви, необхідних для повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наданих до суду доказів кількістю 1 год., вартістю 840 грн.; складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду цивільної справи в суді першої інстанції кількістю 2 год., вартістю 1640 грн.; представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства кількістю 2 год., вартістю 1640 грн. Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України"). Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20). Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19, № 910/16803/19. Верховний Суд у своїй постанові від 28 червня 2023 року по справі № 369/576/22 зазначив, що суд може з власної ініціативи зменшити розмір витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії, визначені у ч.ч. 3, 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України. При цьому це не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони про зменшення розміру таких витрат. Дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості в загальному розмірі 29637 грн 67 коп., які підлягатимуть частковому задоволенню в сумі 19986 грн 14 коп. Суд констатує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а відтак заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. є завищеними порівняно з вартістю послуг з правничої допомоги в таких категоріях спору, оскільки матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, а враховуючи усталену практику дана справа є не складною. При цьому, адвокатом зовсім не мотивована необхідність витрачання значного часу на підготовку та скерування адвокатського запиту АТ КБ «ПриватБанк», оскільки запитувані відомості належать до банківської таємниці та надаються зокрема на підставі ухвали суду, яка представником позивача не виконана. Крім цього, представником також не обґрунтовано ступінь складності справи та новизни правових питань, досліджених адвокатом. Отже,

Outcome: partial