Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

[PERSON] подав до суду зазначений позов. Позов мотивував тим, що 28 вересня 2023 року він отримав рішення суду про розірвання шлюбу з [PERSON] . Рішенням суду від 23 квітня 2025 року у порядку поділу спільного майна подружжя за ним визнано право власності на 1/2 об`єктів нерухомого майна у с. Зазим`я Київській області. Не погоджуючись із цим рішенням суду, він подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, розгляд справи призначено на 09 вересня 2025 року. 05 червня 2025 року в особистий кабінет застосунку «Дія» йому надійшло повідомлення про зняття його з реєстрації. Вважає, що зазначене рішення прийнято заступником керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. незаконно, без його відома та належного з`ясування правових підстав для такого втручання. Зокрема, на його думку, не врахована ухвала суду від 23 серпня 2023 року у справі № 361/7070/23, якою накладено арешт на домоволодіння, що забороняє зняття з реєстрації осіб, які мають право на користування житлом. Відповідно до законодавства він є співвласником усього майна, право власності та його втрата може вирішуватися виключно рішенням суду, а не адміністрацією Центру надання адміністративних послуг Броварської громади. У досудовому порядку він намагався вирішити питання щодо поновлення реєстрації, а саме звертався безпосередньо до заступника керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М., як співвласник майна, подавав відповідні докази, зокрема ухвалу суду про арешт нерухомого майна та рішення суду першої інстанції про поділ майна подружжя. Зауважував, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що за правовстановлюючими документами власником є одна особа. На разі спір щодо частки майна у власності триває, крім того, у зв`язку з цим на майно накладено арешт. Вважає, що рішення органу реєстрації про зняття його з місця реєстрації є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушено його конституційне право на житло, не враховано його майнові права, судове рішення про припинення його права користування житлом відсутнє. На підставі викладеного, просив суд: визнати дії заступника керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч Інни Миколаївни щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] незаконними. скасувати рішення Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району про припинення реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району поновити реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 вересня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 22 жовтня 2025 року о 12 год. 00 хв. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 25 лютого 2026 року о 11 год. 30 хв. У судове засідання з`явився [PERSON] позовні вимог підтримав, проси суд їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що рішення про зняття його з реєстрації прийняте заступником керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. є незаконним, порушує його права, як співвласника майна, у досудовому порядку, йому не вдалося поновити свої права. Представник заступника керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М адвокат Щиголь В.В. подав заперечення проти позову, зазначив, що зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] відбулось без порушень, з дотриманням вимог законодавства. Так, 05 серпня 2025 року до Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району звернулась власник майна [PERSON] із заявою про зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . До заяви додані паспорт громадянина України, що посвідчує особу власника житла та договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, серія та номер: 189, виданий 31 січня 2020 року, видавник Трач Г.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що належить [PERSON] на підставі права приватної власності. Заяву прийняла заступник керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. перевірила документи, зокрема що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, встановлено, що на вказаний будинок накладено арешт нерухомого майна, проте, даний арешт не стосується заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, тому прийнято рішення зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за заявою власника житла [PERSON] . Вважає, що посилання позивача на норми СК України, не можуть бути враховані судом, оскільки між сторонами виникли правовідносини щодо декларування та реєстрації місця проживання. Повідомив суд, що позивачу на його звернення надані детальні роз`яснення щодо застосування законодавства під час зняття його з місця реєстрації. На підставі викладеного просив суд у задоволенні позову відмовити. У судове засідання заступник керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М, її представник не з`явились. Суд враховує заяву [PERSON] про розгляд справи за її відсутності (а. с. 62, 101). Центр надання адміністративних послуг Броварської громади у судове засідання представника не направив, належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, причина неявки суду невідома (а. с. 46, 64, 144). Представник третьої особи [PERSON] адвокат Лісовська О.В. у судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що позивач звертаючись до суду з вимогами про визнання дій уповноважених осіб Центру надання адміністративних послуг незаконними, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається; зняття позивача з реєстрації місця проживання здійснено на законних підставах, оскільки процедура була проведена за заявою власника житлового будинку, що прямо передбачено п. п. 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування); уповноважена особа Центру надання адміністративних послуг діяла у межах наданих їй законом повноважень, тому відсутні правові підстави для визнання цих дій незаконними. Зауважила, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2023 року у порядку забезпечення позову задоволено заяву [PERSON] та накладено арешт на майно, а саме: садовий будинок на [ADDRESS] , та 2 земельні ділянки. Накладення арешту на майно в цивільному процесі це тимчасове обмеження права власника саме розпоряджатися своїм майном, що здійснюється за рішенням суду для забезпечення виконання судового рішення, погашення боргу або захисту інтересів. Мета арешту майна гарантування виконання судового рішення. Накладення арешту не дозволяє власнику продавати, дарувати чи передавати майно в заставу, поки триває розгляд справи, або до повного виконання зобов`язань. Відтак, [PERSON] була позбавлена можливості вчиняти дії щодо відчуження майна, на яке накладено арешт. При цьому вона не була обмежена у праві вчиняти дії щодо зняття [PERSON] із зареєстрованого місця проживання у будинку на [ADDRESS] . Підстав у органу реєстрації для відмови [PERSON] у знятті [PERSON] із зареєстрованого місця проживання не було, адже третьою особою було подано повний пакет документів, передбачений вказаним Порядком, накладений судом арешт на житловий будинок стосувався виключно заборони на відчуження вказаного майна, а відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідали відомостям, зазначеним у поданих документах. На рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року про поділ майна подружжя [PERSON] , [PERSON] подані апеляційні скарги, апеляційне провадження у справі відкрито, справа перебуває на розгляді у суді апеляційної інстанції, крім того дію зазначеного оскарженого судового рішення зупинено. На момент розгляду заяви [PERSON] рішення суду не набрало законної сили, а тому підстав для врахування його органом реєстрації при розгляді її заяви не було. Враховуючи викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову. Суд дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що відповідно до Договору купівлі-продажу частки домоволодіння, посвідченого 25 січня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 73, [PERSON] продав [PERSON] 53/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташоване на земельній ділянці кадастровий номер: 2310100000:01:005:0219, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності комунальна власність. Згідно з Договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, посвідченого 31 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 189, [PERSON] придбала садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 298,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1848773632212, та земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221282801:02:131:0042, загальною площею 0,1200 га, цільове призначення: 01.05 для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1848663332212. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2023 року у справі № 361/6462/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01 лютого 1986 року у Шевченківській сільській раді Великоновосілківського району Донецької області розірвано. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2023 року у справі № 361/7070/23 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на майно, яке належить на праві приватної власності [PERSON] : садовий будинок, який розташований у [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:131:0042; земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:131:0186. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року у справі у справі № 361/7070/23 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на: будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:131:0042, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 3221282801:02:131:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Залишено у власності [PERSON] : 1/2 частку будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 3221282801:02:131:0042, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 3221282801:02:131:0186, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] та зустрічних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року клопотання [PERSON] та [PERSON] про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення задоволено. Поновлено [PERSON] та [PERSON] строк на апеляційне оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] та апеляційною скаргою [PERSON] , зупинено дію рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року до закінчення апеляційного провадження. Розгляд справи № 361/7070/23 у суді апеляційної інстанції не завершений. Відповідно до витягу з реєстру Зазимської територіальної громади від 07 серпня 2025 року № 2025/011099630 [PERSON] , [INFO] , з 13 травня 2020 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та 05 серпня 2025 року знятий з місця реєстрації. 05 серпня 2025 року до Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району звернулась власник майна [PERSON] із заявою про зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . До заяви додані паспорт громадянина України, що посвідчує особу власника житла та договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, серія та номер: 189, виданий 31 січня 2020 року, видавник Трач Г.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що належить [PERSON] на підставі права приватної власності. Заяву прийняла заступник керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. перевірила документи, зокрема що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, встановивши, що на вказаний будинок накладено арешт нерухомого майна, проте, даний арешт не стосується заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, прийняла рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за заявою власника житла [PERSON] . Позивач звертався до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області щодо надання роз`яснення щодо застосування законодавства під час зняття його з місця реєстрації, у зв`язку з чим йому була надана відповідь з посиланням на норми законодавства, що регулюють дані правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Cтаттею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини у справі регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 5 листопада 2021 року №1871-IX (далі Закон України №1871-IX) та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (далі Порядок). Закон України №1871-IX регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно з пунктом 3 Порядку декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Пунктом 56 Порядку передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника такого житла не здійснюється. З огляду на п. 57 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: паспортний документ (у разі особистого звернення); свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном. Відповідно до п. 58 Порядку заява, передбачена підпунктом 1 пункту 50 цього Порядку, може бути подана в електронній формі засобами Порталу Дія. У такому випадку документи до заяви не додаються. Пунктом 59 Порядку передбачено, що заява формується засобами Порталу Дія у довільній формі, придатній для сприйняття її змісту відповідно до відомостей, передбачених формою заяви згідно з додатком 5. У пункті 60 Порядку зазначено, що заява про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) в електронній формі подається особою віком від 14 років особисто та засвідчується її електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. З огляду на п. 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла більше однієї особи до органу реєстрації подаються заява та документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору, окремо щодо кожної особи. Відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке саме положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд, неодноразово у своїх постановах, зокрема і у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що «в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.». Згідно з положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, встановивши, що заступник керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. перевіряючи документи подані [PERSON] встановила, що на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] накладено арешт, дійшов висновку про те, що вона помилково, прийняла рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] на підставі п. 61 Порядку, не врахувавши, що реєстрація права власності на житловий будинок лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, а пунктом 56 Порядку передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника такого житла не здійснюється. Таким чином, дії заступника керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М. щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , як співвласника майна, не є законними. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд неодноразово наголошував, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (зокрема, і пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс1) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Не викликає сумнівів той факт, що застосування засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права. На думку суду, враховуючи встановлені обставини у даній справі, а також помилкове застосування п. 61 Порядку при здійсненні зняття з реєстрації місця проживання особи, співвласника майна, на яке поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, ефективним способом захисту прав позивача є скасування рішення про зняття його з реєстрації та відновлення його прав шляхом зобов`язання Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району поновити реєстрацію позивача за адресою: [ADDRESS] , як органу, який допустив порушення права позивача. Суд вважає, що з огляду на статтю 19 Конституції України, органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є належними відповідачами у цій справі, оскільки порушення прав позивача є наслідком саме їх неправомірних дій. Доводи представника заступника керівника відділу Центру надання адміністративних послуг Зазимської громади Броварського району Кулініч І.М адвоката Щиголя В.В. та представника третьої особи Булейко О.Л. адвоката Лісовської О.В. щодо правомірності дій уповноваженої особи під час зняття з реєстрації місця проживання позивача, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене, у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved