Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводи позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що квартира [ADDRESS] , належить позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації позивачка вимушена була у липні 2022 року негайно покинути територію м.Куп`янськ, Харківської області. З документів про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , було взято лише технічний паспорт виданий КП «Куп`янське БТІ», в якому зазначено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу і записана у реєстрову книгу за №81 р. 11714. Свідоцтво про право власності на квартиру залишилось у м.Куп`янськ, Харківської області. 16 жовтня 2025 року державним реєстратором було відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із не можливістю перевірити факт проведення КП «Куп`янське БТІ» реєстраційних дій відносно об`єкту нерухомого майна та підтверджуючі документи. З 10 вересня 2022 року Збройні Сили України звільнили місто з окупації. Але з огляду на те, що приміщення КП «Куп`янське БТІ» було повністю знищене від обстрілів та пожежі, і позивач в іншій спосіб отримати дублікат свідоцтва про право власності не має можливості. Тому на теперішній час позивач вимушена звернутися до суду за визнанням за нею права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рух справи Ухвалою суду від 17.12.2025 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.02.2026 року закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Участь у справі сторін та інших учасників справи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про судове засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, пояснила, що [PERSON] отримала квартиру на підставі ордеру, а в подальшому, питаннями пов`язаними з отриманням свідоцтва про право власності займалася юридична особа з назвою «Куп`янськ-Аудит», але представник не змогла її відшукати. Державним реєстратором було відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із не можливістю перевірити факт проведення КП «Куп`янське БТІ» реєстраційних дій відносно об`єкту нерухомого майна та підтверджуючі документи з огляду на те, що приміщення КП «Куп`янське БТІ» було повністю знищене від обстрілів та пожежі, і позивач в іншій спосіб отримати дублікат свідоцтва про право власності не має можливості. Представник Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області просила розглянути справу без участі сторони відповідача. Представник Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в особі Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради просив розглянути справу без їх участі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] 16 жовтня 2025 року державним реєстратором було відмовлено [PERSON] у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із не можливістю перевірити факт проведення КП «Куп`янське БТІ» реєстраційних дій відносно об`єкту нерухомого майна та підтверджуючі документи. У рішенні про відмову у проведенні реєстраційних дій вказано, що під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема ного невід?ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Реєстру аграрних нот та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав. На виконання вказаної вище норми, державним реєстратором здійснено пошуки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (діяв до 2013 року) та виявлено відсутність інформації по право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Окрім того з`ясовано, що на даний час адміністративне приміщення комунального підприємства «Куп?янське БТІ» внаслідок обстрілів та пожежі повністю знищено, інвентаризаційні справи, службова документація, комп?ютерна техніка та бази даних також знищені, працівники на вказаному підприємстві відсутні. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює. У зв?язку з викладеним, перевірити факт проведення комунальним підприємством «Куп?янське БТІ» реєстраційних дій відносно об?єкту нерухомого майна ( [ADDRESS] ) та надати підтверджуючі документи, немає об?єктивної можливо.» Отже, враховуючи вищевикладене, вбачається, що подані для проведення державно реєстрації документи, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, державний реєстратор позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності за заявником на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 28.11.2025 року, виданої КП «Куп`янський водоканал» Куп`янської міської ради Харківської області, особовий рахунок [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] оформлений на [PERSON] з 1998 року. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Так, згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 цього Закону). У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Разом з тим, під час розгляду справи суду не надано ні одного доказу, з якого б вбачалася дата набуття позивачкою права власності на квартиру. Так само не надано документа на підставі якого позивачка є власницею спірної квартири. Так, технічний паспорт від 01.11.1994 року на спірну квартиру на ім`я позивачки не містить відомостей про те на підставі якого правовстановлюючого документу [PERSON] є власницею квартири. Суд зауважує, що обставини реєстрації позивачки за вищевказаною адресою та отримання нею комунальних послуг не можуть свідчити про набуття нею права власності на спірну квартиру, а можуть розцінюватися судом як докази користування позивачкою спірною квартирою. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач у позові зазначає про те, що отримати дублікат правовстановлюючого документа неможливо. Разом з цим, позивачем взагалі не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вони звертались до відповідних державних установ з метою отримання дублікатів правовстановлюючих документів та їм було відмовлено з якихось підстав. В ході розгляду справи позивачкою не було надано суду достатніх доказів, які б вказували на набуття нею права власності на спірну квартиру, а також на те, що станом на момент звернення до суду [PERSON] є власницею спірної квартири. Суд вказує про необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами обставин, зазначених у позові, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат Оскільки в позові відмовлено, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed