Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Представник ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами в розмірі 29371,37 грн. та судових витрат. Позов мотивовано тим, що 28 листопада 2013 року між відповідачем та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» було укладено кредитний договір №014/0341/82/0089979. 26 червня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №114/2-9, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк»відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників за договорами, у тому числі за кредитним договором №014/0341/82/0089979. 29 листопада 2022 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №29-11/2022 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал»відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №014/0341/82/0089979. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором №014/0341/82/0089979. Відповідач не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договорам, в результаті чого виникла заборгованість за договором №014/0341/82/0089979 від 28 листопада 2013 року у сумі 29371,37 грн, з яких: 11956,75 грн заборгованість за тілом кредиту: 11093,87 грн заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 5255,25 грн. заборгованість за пенею та/або штрафами; 798,20 грн. інфляційні збитки; 267,30 грн. нараховані 3% річних. Оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо погашення кредиту, позивач просить позов задовольнити, стягнути суму заборгованості та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 14 січня 2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі за даним позовом без виклику сторін. Представник позивача зазначив в позовній заяві про слухання справи у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. 17 лютого 2026 року відповідачем [PERSON] направлено на адресу суду відзив на позовну заяву у якому зазначено, що він не повідомлявся про відступлення права вимоги шляхом направлення письмового повідомлення рекомендованим листом, як це передбачено договором і чинним законодавством України. Зі змісту договору №29-11/2022 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 29 листопада 2022 року та акту прийому передачі реєстру боржників за договором №29-11/2022 не вбачається, що до предмету договору належала в тому числі і заборгованість. Позивачем були нараховані проценти і пеня станом на день формування позовної заяви, хоча договір №01/0341/82/2289979 про надання банківських послуг був укладений на 72 місяці і датою закінчення строку дії договору, відповідно до п. 1.1.5 Договору є 28 листопада 2019 року. Крім того, зауважив, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та не відповідає складності справи та часу, витрачену адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Просить відмовити у задоволені позову. 24 лютого 2026 року представником позивача подана відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, що 28 листопада 2013 року між відповідачем та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» було укладено кредитний договір №014/0341/82/0089979. Строк кредиту 72 місяці з 28 листопада 2013 року (дата надання кредиту) по 28 листопада 2019 року (дата повного погашення кредиту). Також сторонами узгоджено, що до правовідносин з укладанням та виконанням умов цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю 70 років. Підписавши договір відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана уся інформація. Отже умови нарахування відсотків на прострочену позику були прийняті позичальником, доказів погашення заборгованості в повному обсязі матеріали справи не містять, а тому відсотки підлягають стягненню. Розмір і порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Щодо повідомлення про зміну кредитора, представник позивача вказав, що повідомлення боржника здійснювалось первісними кредиторами. Повідомлення про заміну кредитора не є обов`язком при укладанні договорів відступлення прав вимоги. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою визнання договору факторингу недійсним та не може бути підставою для відмови у задоволені заяви про заміну стягувача за рішенням суду. Єдиним наслідком такого неповідомлення є ризик для кредитора у вигляді можливості виконання боржником свого обов`язку на користь попереднього кредитора. Представник позивача вказує, що посилання відповідача на пропуск строку є безпідставними, оскільки перебіг позовної давності було зупинено у зв`язку з дією карантину та введенням воєнного стану в Україні. Щодо розміру витрат на правову допомогу, то відповідач не надав доказів неспівмірності заявлених витрат. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28 листопада 2013 року між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 014/0341/82/2289979. Відповідно до умов кредитного Договору, Банк зобов`язаний надати кредит в сумі 15876,38 грн. Строк Кредиту 72 місяці. Дата повного погашення кредиту 28 листопада 2019 року. Також, умовами кредитного договору передбачено тип та розмір процентної ставки за користування кредитом. Даним договором Клієнт підтвердив, що перед підписанням Заяви-Договору він повідомлений про усі умови споживчого кредитування в АТ «Райффайзен Банк» та орієнтовну вартість Кредиту, що підтверджується підписом Клієнта про його ознайомлення з паспортом споживчого кредиту «Кредит готівкою», та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана інформація Клієнту є повною, необхідною, доступною, достовірно та своєчасною. Згідно із п. 10.6 кредитного договору № 014/0341/82/2289979 від 28 листопада 2013 року, до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят років. Відповідач ознайомився з Паспортом споживчого кредиту та підписав його чим підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних умов кредитування. Підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, надавши Позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Договору. Згідно з умовами Договору Позичальник зобов`язаний у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором. Заборгованість відповідача за користування кредитом за Договором № 014/0341/82/2289979 від 28 листопада 2016 року, як зазначає позивач, станом на день формування позовної заяви становить 29371,37 грн, з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 11956,75 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 11093,87 грн.; - заборгованість за пенею та/або штрафами 5255,25 грн.; - інфляційні збитки 798,20 грн.; - нараховані 3% річних 267,30 грн. 26 червня 2019 було укладено договір № 114/2-9 відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №014/0341/82/0089979. Як вбачається з вказаного Договору, предметом Договору є отримання ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги до боржників АТ «Райффайзен Банк» (п. 2.1-п.2.3). Відповідно до п. 2.4 Договору внаслідок передачі прав вимоги, новий кредитор замінює первісного кредитора у кредитних договорах та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань. З платіжного доручення № 1 від 26 червня 2019 року вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило на користь АТ «Райффайзен Банк» 2254957,83 грн згідно договору № 114/2-9 від 26 червня 2019 року. Згідно з витягу з реєстру боржників від 26 червня 2019 року до договору відступлення прав вимоги №114/2-9 від 26 червня 2019 року АТ «Райфайзен Банк» відступив ТОВ «Вердикт-Капітал» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/0341/82/0089979 на загальну суму заборгованості, яка складає 20050,21 грн. 29 листопада 2022 року було укладено договір № 29-11/2022, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № №014/0341/82/0089979. З акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 28 лютого 2023 року вбачається, що між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення зобов`язань, в тому числі за договором №29-11/2022. 04 лютого 2025 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було укладено додаткову угоду № 4/7 до договору № 29-11/2022 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 29 листопада 2022 року Згідно із розрахунком заборгованості наданим ТОВ «Коллект Центр» станом на 18 грудня 2025 року заборгованість [PERSON] складає: 29371,37 грн, з яких: 11956,75 грн заборгованість за тілом кредиту: 11093,87 грн заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 5255,25 грн. заборгованість за пенею та/або штрафами; 798,20 грн. інфляційні збитки; 267,30 грн. нараховані 3% річних. Суд, не погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем були нараховані проценти станом на день формування позовної заяви, оскільки дане твердження спростовується розрахунками заборгованості [PERSON] , які укладалися між первісним кредитором та ТОВ «Вердикт Капітал», який здійснив нарахування відсотків у межах строку дії кредитного договору. ТОВ «Коллект Центр» заявляє позовні вимоги за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги, і самостійно нарахувань не здійснювало. Згідно з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та сторонами не спростовано факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора АТ «Райффайзен Банк» до ТОВ «Вердикт Капітал» та згодом до позивача ТОВ «Коллект Центр» за договором про споживчий кредит №014/0341/82/0089979 від 28 листопада 2013 року. За змістом ст. 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). За змістом п. 4 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, до позивача ТОВ «Коллект центр» перейшло право вимоги за кредитним договором №014/0341/82/0089979 від 28 листопада 2013 року (первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк») за відповідним договором факторингу. Надання позивачем витягу з реєстру боржників до договорів факторингу в сукупності з копіями таких договорів є достатніми доказами набуття позивачем прав вимоги за кредитним договором, укладеними між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] . Вищезазначені договір факторингу та відступлення права вимоги ні в цілому, а ні в будь-якій із його частин, не оспорювався та не визнані недійсними. Будь-яких доказів на спростування достатності обсягу набутих позивачем прав вимоги за кредитним договором до відповідача суду не надано. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, позивач ТОВ «Коллект центр» на підставі договору факторингу та про відступлення (купівлю- продаж) прав вимоги набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між первісним кредитодавцем та [PERSON] , то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договорами платежів у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] кредитні кошти отримав, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, тобто кредитні кошти не повернув. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості ТОВ «Коллект Центр» станом на 18 грудня 2025 року заборгованість [PERSON] складає: 29371,37 грн, з яких: 11956,75 грн заборгованість за тілом кредиту: 11093,87 грн заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 5255,25 грн. заборгованість за пенею та/або штрафами; 798,20 грн. інфляційні збитки; 267,30 грн. нараховані 3% річних. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем суду не надано. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11956,75 грн та заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 11093,87 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення пені, інфляційних збитків та нарахованих 3% річних, суд зазначає наступне. Так, ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, заявляючи зазначену вимогу, позивачем не враховано положення пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, чинного у періоди з 20 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року та з 25 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928). Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 12 березня 2020 року і на період дії карантину та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами (договорами позики) і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення). Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних збитків є необґрунтованими та не відповідають приписам п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому задоволенню не підлягають. Стосовно строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України). Відповідно до п. 10.6 кредитного договору №014/0341/82/0089979 від 28 листопада 2013 року, до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят років. Таким чином, позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки сторонами кредитного договору було збільшено позовну давність до 70 років, про що укладено договір у письмовій формі. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач подав достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін та наявність заборгованості за кредитним договором, відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, допустив прострочення платежів та не подав суду жодних доказів, які б спростували позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 23050,62 гривень. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача 13000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених ТОВ «Коллект центр» витрат на правничу допомогу представник позивача долучив до матеріалів справи: копію договору № 01-07/2024 від 01 липня 2024 року про надання правової допомоги між ТОВ «Коллект центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги №3692 від 03 листопада 2025 року, витяг з акту про надання юридичної допомоги від 28 листопада 2025 року, згідно з яким загальна вартість наданих адвокатським об`єднанням послуг становить 13000,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у пункті 5.44 постанови від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Суд враховує, що представником позивача не додано до матеріалів справи доказу оплати послуг за надання правничої допомоги у сумі 13000,00 грн. саме у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Враховуючи викладене, оскільки позивачем не надано доказів здійснення ним оплати адвокату за надані ним послуги по даній справі, а також те, що справа є малозначною, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, через що позовні заяви у таких справах є майже типовими та фактично шаблонними, а обсяг наданих доказів є невеликим, доказів понесення канцелярських витрат суду не надано, а тому суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу до 5000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів ч.1 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 1889,47 грн. 23050,62 грн *100 %/ 29371,37 грн = 78 %; 2422,40*0.78 = 1889,47 грн.

Outcome: partial