Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

15.12.2025 року до Київського районного суду м. Одеси, через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» про стягнення грошових коштів, в якій позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово компанія «АЛАНД» на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в сумі 18354,59 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №36566, яким стягнуто з нього [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» кошті в розмірі 18854 грн. 59 коп., який в свою чергу рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2024 року по цивільній справі №947/23703/24 визнаний таким, що не підлягає виконанню. Однак, як вказує позивач, на підставі вказаного виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем з нього - [PERSON] була стягнута сума в сумі 18354,59 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД». У зв`язку з чим, позивач вказує, що оскільки виконавчий напис на підставі якого з нього були стягнуті грошові кошти в сумі 18354,59 грн., визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому грошові кошти в сумі 18354,59 грн. стягнуті за даним виконавчим написом отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД» за відсутності на те правових підстав, у зв`язку з чим підлягають стягненню в порядку безпідставно набутих коштів. Дані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою суду від 19.12.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. 29.12.2025 року на виконання ухвали суду позивачем надано заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату судового збору. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 19.12.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.12.2025 року, з урахуванням ухвали суду від 20.01.2026 року про виправлення описки, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. До судового засідання призначеного на 09.03.2026 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Від позивача 03.02.2026 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 09.03.2026 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис № 36566, яким стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованість за період з 11.08.2020 року по 17.08.2020 року в розмірі 18354,59 гривні, а з урахуванням витрат на вчинення виконавчого напису, стягнуто в загальній сумі 18854,59 грн. 16.11.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем на підставі вказаного виконавчого напису №36566 від 08.09.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63618918. 29.04.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем в рамках вказаного виконавчого провадження №63618918 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження»,а саме у зв`язку з визнання виконавчого напису на підставі рішення №947/23703/24 таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] , як боржник за вищевказаним виконавчим написом №36566 від 08.09.2020 року та виконавчим провадженням №63618918, вказує, що в порядку виконання вказаного виконавчого напису з нього було стягнуто грошові кошти в сумі 18354,59 грн., які отримані стягувачем ТОВ «ФК «АЛАНД», а відтак за наслідком визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відповідні списані з нього грошові кошти підлягають поверхню, що зумовило його звернення до суду з цим позовом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене в цілому, знайшли своє підтвердження обставини, з вчинення 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем виконавчого напису № 36566, яким з позивача [PERSON] стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованість у загальному розмірі 18854,59 грн., який перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко Р.В. в межах виконавчого провадження №63618918. Однак, позивач посилаючись на рішення Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2024 року по справі №947/23703/24, яким вказаний виконавчий напис №36566 від 08.09.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не виконав процесуального обов`язку з доведення даних обставин належними доказами, а саме не надав належним чином завіреної копії відповідного судового рішення на підтвердження цих обставин. Разом з тим, приймаючи надану до суду копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.04.2025 року винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем в рамках вказаного виконавчого провадження №63618918 з примусового виконання виконавчого напису №36566 від 08.09.2020 року, якою виконавче провадження закінчено у зв`язку з визнанням виконавчого напису на підставі рішення №947/23703/24 таким, що не підлягає виконанню, суд вважає підтвердженими обставини, що вищевказаний виконавчий напис №36566 від 08.09.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, у відповідності до положень частини 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. За наслідком чого, приймаючи наявність вказаної інформації щодо судового рішення яким визнано виконавчий напис таким що не підлягає виконання, щодо якого виникли спірні правовідносини, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, перевірки відповідних обставин, у відповідності до положень ч.7 ст.81 ЦПК України та положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», судом у відповідності до Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наявність оприлюдненого тексту судового рішення Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2024 року по цивільній справі № 947/23703/24, яким у тому числі визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 365661831 від 08.09.2020, вчинений Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 18354,59 грн. також встановлено, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2024 року по цивільній справі № 947/23703/24, набрало законної сили 26.12.2024 року. Разом з тим, щодо доводів позивача про те, що в рамках виконання вищевказаного виконавчого напису №36566 від 08.09.2020 року з нього - [PERSON] приватним нотаріусом були стягнуті грошові кошти в сумі 18354,59 грн. та перераховані стягувачу за цим виконавчим написом - Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», суд вважає недоведеними, оскільки в порушення приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем також не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин. Одночасно суд зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 29.04.2025 року винесена приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем в рамках вказаного виконавчого провадження №63618918, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №36566 від 08.09.2020 року закінчено у зв`язку з визнанням цього виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, також не містить інформації, що в рамках вказаного виконавчого провадження з [PERSON] були стягнуті та перераховані стягувачу грошові кошти. Отже, позивачем не підтверджено жодним доказом факт набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» грошових коштів від [PERSON] в порядку виконання виконавчого напису №36566 від 08.09.2020 року, який в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню, за наслідком чого відсутні правові підстави для стверджень про їх безпідставне набуття відповідачем по справі та стягнення відповідно до статті 1212 ЦК України. Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене в сукупності, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, за наслідком чого у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих за виконавчим написом, яким в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити. Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed