Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Відповідач у справі [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідач з 2012 року разом з позивачкою не проживає, не надає допомогу на її утримання, ніяким чином не піклується про неї, не проявляє зацікавленості її успіхами, станом здоров`я, навчанням, лікуванням, тощо, залишивши доньку проживати з батьком, на утриманні якого вона знаходиться. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Батько позивача [PERSON] з 28 жовтня 2025 року мобілізований до ЗСУ. На підставі наказу начальника Служби у справах дітей Немирівської міської ради від 04 листопада 2025 року позивача тимчасово влаштовано у сім`ю сусідки [PERSON] . 24 листопада 2025 року неповнолітня [PERSON] заявила до Немирівського районного суду Вінницької області позов про позбавлення своєї матері [PERSON] батьківських прав щодо неї, а також про стягнення з неї аліментів у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходів). На підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддею Немирівського районного суду 25 листопада 2025 року було отримано відповідь № 2041260 з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача в селищі Муровані Курилівці Могилів-Подільського (раніше Мурованокуриловецького) району Вінницької області (а.с. 27). Ухвалою судді Немирівського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2025 року (а.с. 28) матеріали позовної заяви було передано за підсудністю до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області. Справа надійшла до суду 19 січня 2026 року. Ухвалою від 21 січня 2026 року (а.с. 44-45) було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче провадження. Підготовче провадження на підставі ухвали суду від 11 лютого 2026 року (а.с. 69) закрито та призначено розгляд справи по суті. Судова повістка відповідачу направлена 11 лютого 2026 року на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою від 14 лютого 2026 року про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 72). З урахуванням положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, [PERSON] є такою, що належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причину неявки, не подала відзиву. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (а.с. 61) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Примакова Валентина Валентинівна (повноваження підтверджуються ордером № 1269223, а.с. 50) в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та не заперечили проти ухвалення заочного рішення у справі. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи у відкритому судовому засіданні без участі відповідача та третьої особи на стороні позивача [PERSON] . Враховуючи заяву сторони позивача, висловлену в підготовчій частині судового засідання 03 березня 2026 року, про те, що вона не заперечує проти ухвалення в справі заочного рішення, та обставини, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання та не повідомила причини своєї неявки, не подала відзив, суд вважає, що наявні всі умови, встановлені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а тому ухвалою від 03 березня 2026 року, постановленою на місці, прийняв рішення про заочний розгляд справи. Позивач та представник позивача адвокат Примакова В.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Позивач в судовому засіданні 03 березня 2026 року суду пояснила: Колись вона зі своїми батьками проживала в селищі Муровані Курилівці, однак з 2012 року вона постійно проживає з батьком окремо від матері, перебуває на його повному утриманні. Їй відомо, що мати уже багато років постійно проживає за кордоном. Про обставини її життя вона нічого не знає, оскільки спілкування з відповідачкою обмежується лише її вітальними листівками в месенджері Telegram на день народження. Перед судовим засіданням у цьому месенджері вперше відобразився номер телефону відповідачки, за яким можна припустити, що вона проживає в РФ в регіоні Сибір. Бачила свою маму вона останній раз у 2019 році, коли та приїжджала до них у с. Ковалівка. Вона не пам`ятає, щоб мама надавала матеріальну допомогу батьку для її утримання, ніколи не відчувала з її боку піклування про себе, мама ніколи не цікавилася її здоров`ям, навчанням, харчуванням, стосунками, життям. Вона не має будь-яких почуттів до відповідачки, не відчуває з нею родинного зв`язку, а тому із задоволенням цього позову її життя ніяким чином не зміниться, хіба що вона зможе повернути собі батька. Так, у жовтні 2025 року вони з батьком їхали до Почаївської лаври, але на блокпості при перевірці документів батька мобілізували до ЗСУ. З тих пір вона залишилася без батьківської опіки і тимчасово влаштована до сім`ї сусідки [PERSON] . З родичами мами (бабусею, дідусем і тіткою) вона не спілкується, вони також не цікавляться її життям. Зокрема, за весь час з 2012 року її бабуся [PERSON] лише один раз (приблизно через три-чотири дні після мобілізації батька) приїхала до неї із бананами, але наміру забрати її до себе жити не мала. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області Тригуб Валерій Степанович (повноваження на а.с. 52, 75) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив: Приблизно рік тому до Служби у справах дітей Немирівської міської ради звернувся [PERSON] із заявою про визначення місця проживання його доньки [PERSON] з ним у с. Ковалівка. 15 квітня 2025 року виконкомом міської ради було прийнято рішення про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] з батьком. Далі тривав процес збору документів для позову в суд. Однак, як стало відомо Службі, 28 жовтня 2025 року [PERSON] був мобілізований до ЗСУ, а його неповнолітня дочка залишилася під наглядом сусідки [PERSON] . Про цю обставину Служба змогла повідомити рідну бабу дитини [PERSON] . Під час зустрічі баби з дитиною, перша ніяким чином не виявляла бажання взяти внучку під опіку, а друга заявила, що хоче залишитися під опікою своєї сусідки [PERSON] . Також Службі стало відомо, що мати дитини тривалий час проживає за межами України і будь-яких стосунків з дитиною не підтримує. Наказом Служби у справах дітей від 04 листопада 2025 року неповнолітню [PERSON] було тимчасово влаштовано в сім`ю сусідки [PERSON] . [PERSON] на зв`язок зі Службою не виходила, будучи дитиною повідомленою, що та залишилася без батьківської опіки, не приймала ніяких заходів. Рішенням виконкому Немирівської міської ради від 18 листопада 2025 року затверджено висновок Служби про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її дочки [PERSON] , оскільки та фактично з 2012 року не піклується про свою дочку. Під час судового розгляду у судовому засіданні 03 березня 2026 року за клопотанням представника позивача (а.с. 63-64) також були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила: Вона проживає по-сусідству із [PERSON] , а тому достеменно знає про те, що він з 2012 року разом з дочкою [PERSON] переїхав з селища Муровані Курилівці до своїх батьків у с. Ковалівка Вінницького (раніше Немирівського) району. За весь час з тих пір вона бачила, що до [PERSON] два чи три рази приїжджала її мати. Також їй відомо, що [PERSON] не цікавилася долею своєї дочки, а обов`язки з піклування за дитиною повністю ніс лише [PERSON] , також йому допомагали його батьки, поки були живі. 28 жовтня 2025 року її батько, [PERSON] з дочкою та інші їх односельці їхали автобусом до Почаєва. Зі слів свого батька вона знає, що на блокпосту у Хмельницькій області під час перевірки документів [PERSON] було мобілізовано до ЗСУ. На прохання свого батька, вона виїхала і забрала [PERSON] до себе додому. Уже разом вони з [PERSON] про таку ситуацію повідомили [PERSON] , а також Службу у справах дітей. Від [PERSON] . Єлизаветі надійшло лише голосове повідомлення, в якому пропонувалося три варіанти вирішення проблеми: інтернат, проживання у баби в селищі Муровані Курилівці або переїзд до неї за кордон. Через кілька днів по тому в с. Ковалівка приїхала баба [PERSON] , вони всі разом поїхали у Службу у справах дітей. Правда, баба не виявила будь-якого бажання забрати до себе внучку, а лише висловилася, щоб та сама вирішувала, де хоче жити. [PERSON] попросила, щоб саме вона взяла її під опіку, поки вирішиться питання з поверненням батька. Вона надала свою згоду, а тому відповідним наказом Служби неповнолітню сусідку влаштовано в її сім`ю. [PERSON] дуже слухняна, розумна, добра і роботяща дитина, знайшла спільну мову з її дітьми, але дуже скучає за батьком. В той же час, маючи кілька відвертих розмов з дівчинкою, вона може зробити висновок, що [PERSON] не відчуває ніяких почуттів до [PERSON] як до матері. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона все життя проживає через дорогу від сім`ї [PERSON] . Ця сім`я виключно зразкова. У 2012 році [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON] переїхали жити до його батьків у с. Ковалівка, а в 2014 році він офіційно розлучився з мамою [PERSON] . За весь час з 2012 року [PERSON] 2-3 рази приїжджала провідати дочку. В той же час, все піклування про дитину одноосібно ніс лише [PERSON] . [PERSON] надзвичайно вихована, привітна, слухняна, здібна дівчинка і самостійна господиня, але наразі дуже не вистачає батька поруч. Їй достеменно відомо, що [PERSON] не спілкувалася з мамою чи її родиною, не має до них родинних почуттів, не має бажання жити з ними. [PERSON] свідчила суду: Як сусідці родини [PERSON] , їй добре відомо, що у нього не склалося подружнє життя з дружиною [PERSON] , і що з 2012 року він разом зі своєю дочкою [PERSON] проживає в батьківському будинку, який він тепер успадкував. За весь час вона кілька разів бачила маму [PERSON] , але та ніколи не мала бажання повернути собі дитину, а [PERSON] не бажала жити не з батьком. Знає, що раніше у догляді за [PERSON] допомагали його батьки, але після їх смерті він сам утримує і виховує свою дочку. Після мобілізації [PERSON] до ЗСУ, [PERSON] залишилася під опікою сусідки [PERSON] , не бажає жити зі своєю бабою по материнській лінії і, тим більше, переїжджати до матері. Також під час розгляду справи було досліджено докази, які подала позивач, а також витребував суд за клопотанням представника позивача (а.с. 69), заслухано із флеш-носія аудіозапис голосового повідомлення від відповідача позивачу у месенджері Telegram (а.с. 76). Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з врахуванням такого: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року, яке набрало чинності 31 січня 2014 року (копія а.с. 13), зареєстрований 06 серпня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 вересня 2016 року (копія а.с. 20) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00056940467 від 06.03.2026 (а.с. 86-90) стверджується, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] . Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. З акту підтвердження факту проживання (а.с. 25) слідує, що в будинку за адресою: [ADDRESS] дійсно проживають з 2012 року до теперішнього часу [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON] . З 11 липня 2021 року [PERSON] прийняв у спадщину, а 15 липня 2025 року зареєстрував відповідне право, житловий будинок та відповідну земельну ділянку (а.с. 14-17). Відповідно до Відповіді № 2041260 від 25.11.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 27) слідує, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є селище Муровані Курилівці Могилів-Подільського району Вінницької області. В той же час, як слідує з пояснень позивача та стверджується інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19.5.1/10631-26-Вих від 12.02.2026 (а.с. 71), [PERSON] постійно проживає за межами України і з 24 серпня 2019 року до України не поверталася. Факт постійного проживання [PERSON] та його неповнолітньої дочки [PERSON] в с. Ковалівка частково доводиться також обставинами, викладеними у характеристиці, виданій КУ «Ковалівський ліцей» Немирівської міської ради (а.с. 12). Так, у характеристиці, серед іншого, зазначено, що дитина навчається у закладі з 2015 року до теперішнього часу, що здобуття дитиною базової середньої освіти забезпечується лише батьком, який є активним учасником шкільного та позашкільного життя своєї доньки та її класу, а матір дитини ніколи не контактувала із вчителями, не цікавилася успіхами та навчанням дочки. Відповідно до довідки т.в.о. начальника штабу заступника командира військової частини [NUMBER] № 3861 від 10.11.2025 (а.с. 21), [PERSON] призваний по мобілізації з 28 жовтня 2025 року та перебуває на військовій службі. Згідно наказу начальника Служби у справах дітей Немирівської міської ради від 04 листопада 2025 року № 01-07/24 (а.с. 22) неповнолітню [PERSON] як таку, що залишилася без батьківської опіки, тимчасово терміном на шість місяців влаштовано у сім`ю сусідки [PERSON] . Зібраними у справі та дослідженими судом доказами достеменно і беззаперечно доведено, що [PERSON] - мати неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , - з 2012 року не приймає участі у вихованні та утриманні дитини: проживає окремо від дитини, фактичне місце проживання її невідоме, але воно знаходиться за межами України, вона не піклується про здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я доньки, процесом її навчання, розвитком, не дбає про її інтереси не здійснює догляду за нею, не забезпечує матеріально, не турбується про її майбутнє, не веде жодних комунікацій з донькою. Із дослідженого судом із флеш-носія аудіозапису голосового повідомлення відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] у месенджері Telegram (а.с. 76) вбачається, що навіть після того, як мати дитини дізналася, що її дочка залишилася без опіки батька, що нею опікуються сусіди, і до моменту судового засідання [PERSON] не висловила безумовного бажання опікуватися своєю дочкою, а запропонувала їй обирати серед трьох варіантів: інтернат, проситися до бабусі в селище Муровані Курилівці, або ж їхати до неї. Можливість жити з дочкою відповідач розглядає як останній, крайній варіант, а також називає його не зовсім можливим та реалістичним. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Немирівської міської ради (а.с. 24), затвердженого Рішенням виконкому Немирівської міської ради № 591 від 18.11.2025 (а.с. 23), визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] . Таким чином, вищенаведеними доказами беззастережно доведено, що відповідач [PERSON] свідомо тривалий час (з 2012 року трирічного віку дитини) ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання своєї неповнолітньої доньки, в результаті чого дитина позбавлена її материнської опіки, любові і турботи. Також суд не вбачає, що неповнолітня [PERSON] має хоча б будь-які почуття до своєї біологічної матері. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 141, ч.ч. 2, 3 ст.150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, при цьому батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Системою державного контролю, що встановлена законом, забезпечується дитині право на належне батьківське виховання (ч. 1 ст. 152 СК України). Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї (ч. 2 ст. 152 СК України) та має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років (ч. 4 ст. 152 СК України). Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 155 СК України). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Згідно положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення цієї норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпеченню здобуття нею повної загальної середньої освіти, може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 констатував: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При вирішенні позову в частині вимоги про позбавлення батьківських прав, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, що розрив сімейних зв`язків повинен бути пропорційним до ризиків збереження таких зв`язків, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини, передбачені ч. 1 ст. 166 СК України. Верховний Суд у своїй постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, а з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). У цій конкретній справі суд переконаний, що дитина [PERSON] тривалий час (з трирічного віку) не отримувала батьківської турботи з боку її біологічної матері, не підтримувала з нею будь-яких контактів, що вона турботу і опіку отримувала лише від свого батька, що між дитиною та її матір`ю не існує ніяких сімейних зв`язків, а тому від їх офіційного розриву не може настати якихось негативних наслідків для інтересів дитини. Також суд враховує обставину, що до суду позивається сама дитина, що на цей момент має шістнадцять років від народження; що позивач однозначно наголошує на відсутності у неї почуттів до [PERSON] як до матері. Тому, з урахуванням права дитини на належне батьківське виховання, її інтересів та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України [PERSON] має бути позбавлена батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Такий висновок суду ґрунтується на позиції ЄСПЛ, висловленій у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11), коли він встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав, і в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між нею та її дочкою [PERSON] , підтверджує відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дочкою. Крім того, ч. 1 ст. 169 СК України дає право матері, батьку, позбавленим батьківських прав, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини (ч. 1 ст. 179 СК України). Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України (ч. 3 ст. 179 СК України). Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 47 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Частиною 4 ст. 152 СК України передбачено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Отже, особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленої у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 707/1319/22. Як убачається із документів, що посвідчують особу позивача, станом на момент звернення до суду їй виповнилося шістнадцять років. У позовній заяві (а.с. 2-7), в уточнюючій позовній заяві (а.с. 32-36) та в судовому засіданні позивач заявляє, крім іншого, вимогу про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів. Наведеними вище доказами в суді доведено, що відповідач тривалий час не приймає участі в матеріальному забезпеченні своєї дочки [PERSON] , 2009 року народження. Ухилення матері від утримання дитини, в тому числі, стало підставою для висновку суду про доцільність позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] . Нормами Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи припинено їх шлюб. Форма і спосіб утримання дітей визначається за домовленістю між батьками дитини (частини 1 і 2 ст. 181 СК України). Як вбачається із позовної заяви, такої домовленості між батьками дитини не існує, її повністю одноосібно утримує батько, а тому позивач правомірно звернулася до суду за захистом своїх права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач заявила вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку, а тому ця її вимога підлягає до беззаперечного задоволення. Сімейне законодавство (ст. 182 СК України) зобов`язує суд при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, рухомого і нерухомого майна, а також інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує наступне: Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За таких обставин, враховуючи положення ч. 2 ст. 182 СК України, де зафіксовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи, що відповідач не надала суду будь-яких документів про свій майновий стан, а суд позбавлений можливості отримати такі відомості, оскільки не володіє інформацією про фактичне місце проживання відповідача з 24 серпня 2019 року (а.с. 71), суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам неповнолітньої позивачки, буде визначення розміру аліментів як 1/4 частина від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 24 листопада 2025 року. Пунктом 6 ч. 1 ст. 266 ЦПК України встановлено, що, крім іншого, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1211 гривень 20 копійок судового збору за вимогу про позбавлення батьківських прав (а.с. 39). Ця сума судових витрат підлягає компенсації позивачу з відповідача. Крім вимоги про позбавлення батьківських прав, у цій справі заявлено вимогу про стягнення аліментів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 3 ЦПК України) мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 1331 гривень 20 копійок. Доказів про наявність пільг чи підставі для звільнення відповідача від сплати судового збору суду не надано. За таких обставин з [PERSON] слід стягнути в дохід держави 1331 гривень 20 копійок. Про наявність інших судових витрат у позові та в уточненій позовній заяві не зазначено, у судовому засіданні не заявлено.

Outcome: approved