Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надайшла заява [PERSON] про видачу обмежувального припису. Заява мотивована тим, що після розірвання шлюбу заінтересована особа - [PERSON] вчиняє щодо неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, що проявляється у постійних образах, приниженнях, погрозах фізичною розправою, нав`язливих телефонних дзвінках та повідомленнях, переслідуванні й контролі її особистого життя. Заявниця зазначає, що 28.10.2025 близько 16:20 у м. Вінниці по вул. Київська, 118, у приміщенні ДНЗ «Вище професійне училище №7», заінтересована особа вчинив щодо неї домашнє насильство психологічного (висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою) та фізичного характеру (штовхав), чим завдав їй моральних та фізичних страждань. У зв`язку із зазначеною подією працівниками поліції було винесено терміновий заборонний припис серії ЕТ №100324 від 28.10.2025 строком на 10 діб та складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №669258 від 28.10.2025. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025 у справі №127/34848/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, яка залишена без змін постановою апеляційного суду. Заявниця також посилається на погіршення стану свого здоров`я після вказаного інциденту, що підтверджується довідками медичних закладів, згідно з якими вона зверталася за медичною допомогою зі скаргами на підвищення артеріального тиску, головний біль, запаморочення, серцебиття, порушення сну, тривожний стан та інші симптоми, які, на її думку, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з пережитим насильством та тривалим психологічним тиском з боку колишнього чоловіка. Крім того, заявниця зазначає, що наприкінці грудня 2025 року заінтересована особа з`явився до спортивного клубу, який відвідує їх спільна донька, де, за словами заявниці та тренера, поводився агресивно, висловлювався негативно на її адресу та перебував із ознаками алкогольного сп`яніння. Посилаючись на вказані обставини, заявниця вважає, що існує реальна загроза продовження або повторного вчинення домашнього насильства, а тому просить суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців із застосуванням передбачених законом заходів тимчасового обмеження прав заінтересованої особи. Ухвалою суду від 26.02.2026 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами окремого провадження. Через канцелярію суду 03.03.2026 надійшли заперечення представника заінтересованої особи [PERSON] - адвоката Ткачука В.П. Заперечення обґрунтовано тим, що заінтересована особа категорично не погоджується з доводами заяви про видачу обмежувального припису та вважає її вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що мають маніпулятивний характер. Представник зазначає, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є тимчасовим заходом захисту, який застосовується з метою запобігання реальним ризикам вчинення насильства, а не як форма покарання за події, що мали місце в минулому. Посилаючись на правові висновки Верховний Суд (постанови від 28.04.2020 у справі №754/11171/19, від 16.11.2022 у справі №127/9600/22, від 16.08.2023 у справі №202/11119/22 та інші), представник вказує, що заявник повинен довести наявність реальних ризиків продовження чи повторення домашнього насильства. У запереченнях зазначено, що подія, на яку посилається заявниця, мала місце 28.10.2025 та була предметом розгляду в межах адміністративного провадження. Водночас з жовтня 2025 року по березень 2026 року, за твердженням сторони, не зафіксовано жодних нових конфліктів, звернень до поліції чи медичних установ, що, на думку заінтересованої особи, свідчить про відсутність актуального ризику насильства. Також представник ставить під сумнів доказове значення форми оцінки ризиків, складеної працівниками поліції, вказуючи на її суб`єктивний характер. Окремо у запереченнях звертається увага на те, що заявниця у своїй заяві посилається на договір про сплату аліментів від 30.03.2021 та висловлює незадоволення розміром аліментів. Представник вважає, що між сторонами фактично існує майновий спір, який не може бути ототожнений з домашнім насильством. На підтвердження належного виконання умов договору про сплату аліментів сторона посилається на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27.05.2025 у справі №136/517/25, а також на постанову Вінницького апеляційного суду від 07.08.2023 у справі №127/26771/22, якими встановлено факт відсутності заборгованості та підстав для розірвання договору. До заперечень додано копії платіжних інструкцій та квитанцій про сплату аліментів за серпень 2025 лютий 2026 року. Щодо подій у спортивному клубі «Нокаут», представник зазначає, що твердження заявниці про перебування [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння не відповідають дійсності. До матеріалів заперечень долучено висновок медичного огляду від 12.12.2025 №0540 із зазначенням результату алкотесту 0,00%, а також квитанції про оплату занять доньки у спортивному клубі, що, на думку сторони, підтверджує добросовісну участь батька у житті дитини. Крім того, представник ставить під сумнів належність та допустимість наданих заявницею медичних документів, зазначаючи, що окремі з них не видані акредитованими закладами охорони здоров`я, не відповідають затвердженим формам первинної медичної документації та не містять необхідних реквізитів. Також наголошується, що у жодному з медичних документів не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між станом здоров`я заявниці та діями заінтересованої особи. Щодо висновків психолога [PERSON] , представник вказує, що вони є приватним дослідженням, проведеним на замовлення заявниці, без участі іншої сторони, а тому не можуть прирівнюватися до судової експертизи у розумінні ст. 102 ЦПК України та не є об`єктивним доказом. Зазначається, що психолог фактично виклав суб`єктивні твердження заявниці без проведення комплексного дослідження. За таких обставин [PERSON] вважає, що відсутні підстави для видачі обмежувального припису, оскільки один конфліктний випадок у минулому вже був предметом адміністративного провадження та не свідчить про наявність актуальних ризиків. Представник вважає, що застосування обмежувального припису через п`ять місяців після події є непропорційним втручанням у права заінтересованої особи. Тому просить відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису у повному обсязі. У судовому засіданні представник заявниці підтримала заяву та просила її задовольнити з мотивів, викладених у ній. Заявниця у судове засідання не з`явилась. Повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився. Повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник заінтересованої особи [PERSON] - адвокат Ткачук В.П. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви. Просив відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2021 у справі №127/6550/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно зі свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27.09.2025, заявником змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23.12.2014; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29.04.2016; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.08.2019. Згідно з витягами з реєстру територіальної громади щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом із заявником. Договором про сплату аліментів на дітей, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. від 30.03.2021, сторони погодили, що діти проживатимуть разом із матір`ю - [PERSON] . Відповідно до листа Відділу поліції №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №9802-2026 від 13.01.2026, 28.10.2025 працівниками поліції винесено терміновий заборонний припис серії ЕТ №100324 строком на 10 діб та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до листа Відділу поліції №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №283728-2025 від 30.09.2026 працівниками поліції проведено перевірку звернення від 01.09.2025 №16700 та повідомлено, що з [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру, під час якого було роз`яснено норми чинного законодавства та акцентовано увагу на можливості притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення протиправних дій. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2025 у справі №127/34848/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 680 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 25.12.2025 у справі №127/34848/25 вказану постанову суду першої інстанції залишено без змін. Згідно з довідкою ДНЗ «Вище професійне училище №7 м. Вінниці» №428 від 28.10.2025, 28.10.2025 заявниця звернулася до медичного пункту навчального закладу; під час обстеження у неї зафіксовано артеріальний тиск 180/120 мм рт. ст. та пульс 110 уд./хв. Відповідно до висновку сімейного лікаря ПП «Амбулаторія загальної практики сімейної медицини Євро-Медстар» від 16.01.2026, заявниця зверталася зі скаргами на погіршення стану здоров`я; за результатами обстеження встановлено діагнози: N89 - мігрень; К85 - підвищений кров`яний тиск. Згідно з довідкою ПП «Амбулаторія загальної практики сімейної медицини Євро-Медстар» №7 від 16.01.2026, [PERSON] перебуває на диспансерному обліку, потребує постійного амбулаторного лікування; зазначено діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступеня змішаного генезу, цефалічний синдром, симптоматична артеріальна гіпертензія, мігрень. Листом спортивного клубу «Нокаут» вих. №1/26 від 06.01.2026 повідомлено про відвідування закладу [PERSON] у кінці грудня 2025 року та обставини його перебування у клубі. Згідно з висновком психолога [PERSON] за результатами патопсихологічного обстеження від 01.11.2025, зафіксовано скарги заявниці на тривожність, страх, панічні стани, порушення сну, емоційне виснаження та інші прояви; описано обставини, повідомлені нею під час обстеження. Висновком психолога [PERSON] за результатами психокорекційної та психотерапевтичної роботи від 07.02.2026 відображено результати індивідуальної психологічної роботи та узагальнений психологічний стан заявниці. Згідно з консультативним висновком №03-2-32/510 лікаря-психіатра КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка» заявниці встановлено діагноз F43.2 - розлад пристосовних реакцій та надано відповідні рекомендації. До заперечень представником заінтересованої особи додано копії платіжних інструкцій та квитанцій за період з серпня 2025 року по лютий 2026 року, відповідно до яких отримувачем коштів зазначена [PERSON] , а призначення платежів стосується сплати аліментів на утримання дітей. Зазначені документи подані на підтвердження здійснення регулярних платежів на користь заявниці. Також долучено висновок щодо результатів медичного огляду та лабораторних досліджень №0540 від 12.12.2025 року, складений з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. У документі зазначено результат алкотесту 0,00%, ознак сп`яніння не встановлено. До матеріалів заперечень додано копії квитанцій спортивного клубу «Нокаут» від 12.12.2025 року про оплату занять [PERSON] , з яких убачається внесення коштів за відвідування занять у вказаному закладі. Представником також долучено копію рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27.05.2025 у справі №136/517/25, яким вирішувався спір щодо договору про сплату аліментів на дітей від 30.03.2021, а також надано копію постанови Вінницького апеляційного суду у відповідній категорії спору (як на підтвердження правової позиції щодо виконання аліментних зобов`язань). Крім того, до заперечень додано службову характеристику [PERSON] від 25.02.2026 з місця проходження служби, у якій наведено відомості про його професійні та моральні якості, ставлення до виконання службових обов`язків, дисциплінованість та відсутність зафіксованих порушень. Предметом вирішення судом у цій справі є питання видачі обмежувального припису у зв`язку з учиненням щодо заявниці домашнього насильства з боку заінтересованої особи. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. У статті 26 Закону України № 2229-VIII зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Таким чином, рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, а тому для обмеження права кривдника необхідним є встановлення ризиків, які несе його поведінка по відношенню до постраждалої особи. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20; від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, провадження № 61-14045св21). Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, провадження № 61-441св22). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22) викладено такий висновок: «Касаційний суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства. Усі докази мають відповідати загальним положенням, установленим статтями 76-80 ЦПК України». Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суд виходить із того, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та усталеної практики Верховний Суд, такий припис є спеціальним тимчасовим заходом захисту, який застосовується виключно за наявності встановлених судом обставин вчинення домашнього насильства та реальних ризиків його продовження чи повторення в майбутньому. Обмежувальний припис не має каральної природи та не спрямований на реагування лише на події, що відбулися у минулому. Його застосування допустиме лише за умови доведеності актуальної небезпеки для постраждалої особи та необхідності саме такого способу захисту як пропорційного втручання у права іншої сторони. Суд установив, що 28.10.2025 між сторонами мав місце конфлікт, за результатами якого заінтересовану особу було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Зазначена постанова набрала законної сили. Водночас, заявник не надала доказів вчинення інших аналогічних дій [PERSON] до чи після вказаної події. У період з жовтня 2025 року по березень 2026 року відсутні докази повторних звернень заявника до правоохоронних органів, нових фактів складання протоколів, відкриття проваджень чи зафіксованих конфліктів між сторонами. Таким чином, встановлений судом факт адміністративного правопорушення 28.10.2025 має характер поодинокого випадку. Під час судового розгляду встановлено та не заперечувалося стороною заявника, що [PERSON] є військовослужбовцем та з початку повномасштабної збройної агресії проходить військову службу. Представник заінтересованої особи повідомив, що [PERSON] на цей час перебуває на лікуванні у військовому госпіталі у місті Дніпрі. Ці обставини стороною заявника не спростовані. Також у судовому засіданні представник заявника не змогла повідомити, коли заявник востаннє бачилася або спілкувалася із заінтересованою особою, зазначивши, що такою інформацією не володіє. Водночас представник заінтересованої особи пояснив, що сторони фактично не спілкуються, особистих зустрічей не мають, а телефонні дзвінки [PERSON] , у разі потреби побачитись із дітьми, заявник залишає без відповіді. За таких обставин суд не встановив фактичної наявності постійного контакту між сторонами або ситуацій, що створюють безпосередню та реальну загрозу заявниці на момент розгляду справи. Сам по собі факт попереднього конфлікту, який вже був предметом розгляду у порядку КупАП та за який особу притягнуто до відповідальності, не свідчить про існування актуального ризику продовження насильницької поведінки. Щодо наданих медичних документів та висновків психолога, суд зазначає, що вони відображають суб`єктивний стан здоров`я заявниці, однак у жодному з них не встановлено прямого причинно-наслідкового зв`язку між станом її здоров`я та конкретними діями заінтересованої особи після 28.10.2025. Також відсутні висновки комплексної судової експертизи, які б підтверджували наявність триваючого психологічного впливу або реальної загрози його повторення. Суд бере також до уваги, що обмежувальний припис передбачає істотне втручання у конституційні права особи, зокрема у право на спілкування з дітьми, свободу пересування та інші особисті немайнові права. Таке втручання повинно відповідати критеріям необхідності, обґрунтованості та пропорційності. З огляду на відсутність встановленої систематичності насильницької поведінки, відсутність доведених актуальних ризиків її повторення, фактичну відсутність контакту між сторонами протягом тривалого часу та перебування заінтересованої особи на військовій службі поза межами місця проживання заявниці, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не відповідають меті та природі обмежувального припису як превентивного заходу. Сукупність досліджених доказів не підтверджує наявності реальної, безпосередньої та триваючої небезпеки для заявниці на момент розгляду справи, що є обов`язковою умовою для застосування такого спеціального заходу захисту. За таких обставин суд дійшов до переконання, що підстави для видачі обмежувального припису відсутні, а тому в задоволенні заяви [PERSON] потрібно відмовити.

Outcome: dismissed