Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 16029,08 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.03.2023 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено Договір факторингу №24/03/23, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №265. Відповідно до умов зазначеного договору позивач прийняв право грошової вимоги та став новим кредитором за кредитними договорами, укладеними між Банком та боржниками, перелік яких визначений у Реєстрі боржників (Додаток №1 до договору факторингу), зокрема за Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2033106153_CARD від 04.09.2020, укладеною між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Позивач зазначає, що 04.09.2020 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2033106153, відповідно до якого відповідач отримав кредит на придбання товару. Зазначений договір є змішаним та містить елементи кредитування і договору щодо видачі та обслуговування платіжної картки. Умови договору визначені, зокрема, Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2033106153_CARD від 04.09.2020, яка є його невід`ємною частиною, разом із Тарифами Банку та Паспортом споживчого кредиту. На підставі цієї заяви-анкети Банком було відкрито відповідачу поточний картковий рахунок та надано електронний платіжний засіб. Зі змісту Заяви-анкети вбачається, що за користування кредитними коштами Банком нараховуються проценти відповідно до процентної ставки, визначеної умовами договору та тарифами. На дату укладення договору розмір процентної ставки становив 0,01 % річних. Підписанням Заяви-анкети відповідач підтвердив, що Банком у письмовій формі надано всю інформацію, передбачену законодавством про захист прав споживачів, що він був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту, правилами та тарифами Банку, погодився з ними та зобов`язався належним чином виконувати умови договору. Також відповідач підтвердив отримання примірника Заяви-анкети та іншої документації, необхідної для користування банківськими послугами. Крім того, відповідачем було підписано Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію щодо умов надання кредитного ліміту. Позивач зазначає, що АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, зокрема розрахунком заборгованості та виписками по рахунку. Відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість. Станом на день відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості складав 16 029,08 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 6029,08 грн заборгованість за процентами. Позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості. Зазначена вимога відповідачем отримана не була та повернулася відправнику за закінченням терміну зберігання. У зв`язку з наведеним представник позивача наполягає на обґрунтованості заявлених позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. В судове засідання представник позивача не з`явився, але в позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність. Просив позов задовольнити в повному обсязі та стягнути судові витрати. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Враховуючи неявку відповідача, який вважається належно повідомленим про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд з урахуванням приписів статті 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Встановлено, що 04.09.2020 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2033106153, відповідно до якого відповідач отримав кредит на придбання товару. Зазначений договір є змішаним та містить елементи кредитування і договору щодо видачі та обслуговування платіжної картки. Умови договору визначені, зокрема, Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2033106153_CARD від 04.09.2020, яка є його невід`ємною частиною, разом із Тарифами Банку та Паспортом споживчого кредиту. На підставі цієї заяви-анкети Банком було відкрито відповідачу поточний картковий рахунок та надано електронний платіжний засіб. Зі змісту Заяви-анкети вбачається, що за користування кредитними коштами Банком нараховуються проценти відповідно до процентної ставки, визначеної умовами договору та тарифами. На дату укладення договору розмір процентної ставки становив 0,01 % річних. Підписанням Заяви-анкети відповідач підтвердив, що Банком у письмовій формі надано всю інформацію, передбачену законодавством про захист прав споживачів, що він був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту, правилами та тарифами Банку, погодився з ними та зобов`язався належним чином виконувати умови договору. Також відповідач підтвердив отримання примірника Заяви-анкети та іншої документації, необхідної для користування банківськими послугами. Крім того, відповідачем було підписано Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію щодо умов надання кредитного ліміту. Позивач зазначає, що АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, зокрема розрахунком заборгованості та виписками по рахунку. Відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість. Станом на день відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості складав 16 029,08 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 6029,08 грн заборгованість за процентами. Позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості. Зазначена вимога відповідачем отримана не була та повернулася відправнику за закінченням терміну зберігання. Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, вказаний кредитний договір підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 04.09.2020 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи в електронній та паперовій формі та не заперечуються відповідачем. 24.03.2023 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено Договір факторингу №24/03/23, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №265. Відповідно до умов зазначеного договору позивач прийняв право грошової вимоги та став новим кредитором за кредитними договорами, укладеними між Банком та боржниками, перелік яких визначений у Реєстрі боржників (Додаток №1 до договору факторингу), зокрема за Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2033106153_CARD від 04.09.2020, укладеною між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] 24.03.2023 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» укладений договір факторингу №24/03/23, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за №265, відповідно до якого клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту і стає новим кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованостей. Фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату відповідно до цього договору. За цим Договором Фактор одержує право (замість Клієнта) вимагати від Боржників належного виконання всіх зобов`язань за Кредитними Договорами. Згідно п. 6.2.3 Договору факторингу право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей. Згідно акту приймання-передачі реєстру боржників №1 та №2 до договору факторингу №24/03/23 від 24.03.2023, клієнт АТ «ОТП Банк» передав, а фактор ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» прийняв реєстр боржників №1 та №2 згідно з вимогами договору. Згідно платіжної інструкції №46 від 24.03.2023, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» здійснило оплату згідно договору факторингу №24/03/23 від 24.03.2023. Згідно Витягу №1 до Договору факторингу №24/03/23 від 24.03.2023, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №2033106153 від 04.09.2020 у розмірі 16029 грн. 08 коп. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Таким чином, у разі сплати [PERSON] коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Відповідно до умов даного договору факторингу №24/03/23 від 24.03.2023 позивач прийняв право грошової вимоги і став новим кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками в розмірі Портфеля заборгованості, зазначених у Реєстрі боржників, зокрема за кредитним договором №2033106153 від 04.09.2020, укладеним між AT «ОТП Банк» та [PERSON] . Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, вбачається, що заборгованість за кредитним договором №2033106153 від 04.09.2020 станом на 23.03.2023 (дата відступлення прав вимоги) становить 16 029,08 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 6029,08 грн заборгованість за процентами., яка також підтверджується наданою випискою по особовому рахунку відповідача [PERSON] . Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно із приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Встановлено, що відповідач з умовами договору був ознайомлений, підписав договір №2033106153 від 04.09.2020, однак умови договору порушив. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач відзив з відповідними доказами у спростування доводів позивача до суду не подав. З матеріалів справи встановлено, що між первісним кредитором та відповідачем виникли кредитні правовідносини, які регулюються положеннями Глави 71 ЦК України. Факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та часткового їх повернення підтверджується письмовими доказами, які суд визнає належними та допустимими у розумінні статей 7678 ЦПК України. Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк, а його порушення тягне за собою правові наслідки, передбачені договором та законом. Доказів, які б свідчили про повне виконання відповідачем грошових зобов`язань або про відсутність заборгованості, суду не надано. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Матеріалами справи підтверджується, що право вимоги за кредитним договором відповідача перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» на підставі договору факторингу, який є чинним, не визнаний недійсним та відповідає вимогам статей 203, 204 ЦК України. Суд також враховує, що в межах даної справи відповідач не заявляв самостійних позовних вимог про визнання недійсним договору факторингу, а отже, підстав для сумніву у правосуб`єктності позивача як кредитора не встановлено. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Договір факторингу №24/03/23 від 24.03.2023 є нотаріально посвідченим правочином, який не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд звертає увагу, що відповідач не заявляв самостійних позовних вимог про визнання договору факторингу або витягу з додатку №1 недійсними, а отже, у межах даної справи відсутні правові підстави для оцінки дійсності зазначених правочинів. Предметом даної справи є стягнення кредитної заборгованості, а не вирішення спору щодо дійсності договору факторингу чи перевірка автентичності підписів посадових осіб позивача. Суд зазначає, що навіть у разі встановлення будь-яких розбіжностей у підписах на витягу з додатку №1 до договору факторингу, такі обставини самі по собі не спростовують факту існування грошового зобов`язання відповідача, факту отримання ним кредитних коштів та прострочення виконання зобов`язання. Суд зазначає, що заперечення проти статусу кредитора без заявлення вимог про визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги не є належним способом захисту. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлені строки. Згідно зі статтями 610, 611, 625 ЦК України порушення грошового зобов`язання тягне за собою обов`язок боржника виконати зобов`язання у повному обсязі, незалежно від причин невиконання. Факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання підтверджений матеріалами справи, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Договір факторингу № 24/03/23 від 24.03.2023 року укладений у належній формі, посвідчений нотаріально, а його дійсність не оспорена та не спростована належними і допустимими доказами. Витяг із реєстру боржників є документом, що підтверджує обсяг переданих прав вимоги, а не окремим правочином, у зв`язку з чим сумніви відповідача щодо ідентичності підписів не впливають на дійсність правонаступництва. Суд також враховує, що призначення та проведення почеркознавчої експертизи у цій справі не має істотного значення для встановлення прав та обов`язків сторін, оскільки сам факт укладення та чинності договору факторингу підтверджений належними доказами, а відповідач не довів відсутності у позивача статусу кредитора. Розрахунок заборгованості відповідає умовам договору, підтверджений виписками по рахунку та відповідачем не спростований. За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданих позивачем у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Так, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, але враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21). Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №43115064 про надання правової допомоги від 01.07.2025, копію додаткової угоди від 17.11.2025 до договору про надання правової допомоги, копію акту про підтвердження факту надання правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги, виконаних Адвокатським бюро «Юлії Чміль», відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу становить 5000,00 грн Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2020 у справі №760/11145/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду викладену у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, в яких зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved