Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 13.03.2026 року надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, за період з 02.04.2017 року по 31.10.2019 року, що становить 182 288, 04 гривень, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422, 40 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/13044/11 від 29 лютого 2012 року вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за Кредитним договором № 591-013/ФКВІП-08 від 15 серпня 2008 року в розмірі 556 028 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч двадцять вісім) гривень 48 копійок, та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 823 (дві тисячі вісімсот двадцять три) гривні 00 копійок. Станом на теперішній час, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/13044/11 від 29 лютого 2012 року не виконано, борг відповідачами не погашено. Отже, зважаючи на вищевикладене, відповідачі зобов`язані сплатити позивачеві інфляційні втрати та 3 % річних. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання. 09 березня 2025 року до суду надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», адвоката Коваленка С.О. про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, однак до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили та не подали заяв про розгляд справи у свою відсутність. Відповідачі правом на подачу відзиву не скористалися та жодних пояснень чи заперечень проти позову до суду не подавали. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. Відповідно до ч.ч. 7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як встановлено судом, 15 серпня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 591-013/ФКВІП-08. Відповідно до умов даного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, у строк до 11.08.2023 року. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та видав Позичальнику грошові кошти, а Позичальник зобов`язався в повній мірі виконати умови кредитного договору. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 519-013/ZФПОР-08 від 15.08.2008 року. За змістом пункту 1.1. якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання Боржником умов щодо сплати суми Кредиту, процентів за користування Кредитом, комісійних, а також можливих штрафних санкцій та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених Кредитним договором. Відповідно до п.3 Договору поруки, Поручитель і Боржник несуть перед Кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед Кредитором в тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій та відшкодування збитків. Позичальник не дотримувався умов кредитного договору та не здійснював повернення отриманих кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилась значна заборгованість по кредиту. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, 29 лютого 2012 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/13044/11 було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості в розмірі 556 028 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч двадцять вісім) гривень 48 копійок та судові витрати. Таким чином, вказаним рішенням було встановлено, що Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають невиконане грошове зобов`язання перед Кредитором у розмірі 556 028, 48 гривень. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а згідно п. 4.2 внаслідок передачі «Укрпромбанк» «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, АТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників повного належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. 21 липня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2292/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі № 236. За змістом пункту 16 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги № 2292/К від 21.07.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого до [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором № 591-013/ФКВІП-08 від 15 серпня 2008 року та договором поруки № 519-013/ZФПОР-08 від 15.08.2008 року. 01 жовтня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2/1522/13044/11 замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення від 29 лютого 2012 року Приморського районного суду м. Одеси на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс». Станом на дату розгляду, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2012 року у справі № 1522/13044/11, відповідачами не виконане. Відповідачі ухиляються від повернення кредитних коштів на шкоду кредитору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. А згідно з ч. 2 цієї статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Так, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість надана Верховною Радою України, і за її межами. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.11.2019 р. у аналогічній цивільній справі № 127/15672/16-ц зробила такий правовий висновок: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов?язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення». Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц. За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року по справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) підсумовує, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом, [PERSON] та [PERSON] неналежним чином не виконували зобов`язання за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2012 року у справі № 1522/13044/11, а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦК України. Позивачем надано розрахунок суми 3 % річних та суми інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 31.10.2019 року, у відповідності до яких позивачем нараховано 3 % річних у сумі 43 096, 02 грн. та інфляційне збільшення у сумі 139 192, 02 грн. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобов`язань позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням на зазначену суму. На підставі викладеного та

Outcome: approved