Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника адвоката Савченко О.О., звернулася до Київського районного суду м.Харкова із позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить визнати за нею право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобілю VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , в сумі 146 000,00 грн. (сто сорок шість тисяч грн. 00 коп.), стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 06.05.1995. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.04.2025 шлюб розірвано. Під час шлюбу, 09.10.2007 подружжям за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивачка продовжує проживати у спірній квартирі. Крім цього, під час шлюбу, 04.05.2024, подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , який було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів. На даний час спірним автомобілем користується відповідач, згоди щодо порядку користуванням автомобілем між колишнім подружжям не досягнуто. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача, позивачка згодна одержати від нього матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, тому вважає справедливим стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а саме, 1/2 частину його ринкової вартості. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу № 109/25 від 10.09.2025, ринкова вартість автомобілю VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , станом на 09.09.2025 становить 292 000,00 грн. (двісті дев`яносто дві тисячі грн. 00 коп.). Отже, стягненню з відповідача підлягає 146 000,00 грн. (сто сорок шість тисяч грн. 00 коп.). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 12.11.2025, визначено головуючу суддю у справі- Лисиченко С.М. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.11.2025 позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. У підготовчому засіданні, призначеному на 05.03.2026, відповідач повідомив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник позивачки у підготовчому засіданні, призначеному на 05.03.2026, не заперечувала проти прийняття рішення в порядку частини 3 статті 200 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 06 травня 1995 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з даними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С.О., зареєстрованого в реєстрі за №1915, [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] і сплатив за нього ціну, визначену цим Договором. Згідно з даними, які містяться у Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.10.2007 №16446062, а також Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 446656525 від 07.10.2025, квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] 29.10.2007, частка власності 1/1, підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, р№ 1915, 09.10.2007, приватним нотаріусом ХМНО Курас С.О. Відповідно до даних, які містяться у Звіті про незалежну оцінку майна, квартири, загальною площею 44,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 08 вересня 2025 року становить 1400200 (один мільйон чотириста тисяч двісті) гривень без урахування податку на додану вартість. У 2015 році назву вулиці перейменовано з «вулиця Блюхера» на «вулиця Валентинівська». Також, судом встановлено та не заперечується сторонами, що на ім`я [PERSON] 04.05.2024 зареєстровано транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] . Зазначений факт також підтверджується даними, які містяться у листі від 05.08.2025 т.в.о. начальника РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях. Відповідно до даних, які містяться у Звіті про незалежну оцінку колісного транспортного засобу № 109/25 від 10.09.2025, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ПРОЕКСПЕРТ» на замовлення [PERSON] , ринкова вартість автомобілю VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , станом на 09.09.2025 становить 292 000,00 грн. (двісті дев`яносто дві тисячі грн. 00 коп.). Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 30.04.2025 у справі №638/426/25 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06 травня 1995 року у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 608. Так, судом встановлено, що за час спільного перебування в шлюбі та спільного проживання, сторонами було набуто у власність наступне майно: квартира [ADDRESS] , транспортний засіб - автомобіль VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , що підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами у справі. Угоди про добровільний поділ спільного сумісного майна між подружжям не досягнуто. За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 63 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у 25 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 Сімейного кодексу України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Велика Палата Верховного суду у Постанові від 08.02.2022 зробила висновок, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі (справа № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21). Крім цього, вказаною постановою Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки учасниками справи визнається обсяг спільного майна подружжя набутого за час перебування у шлюбі, а також визнається вартість майна, набутого ними у шлюбі, а саме вартість автомобіля VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , що складає 292000,00 гривень, а також враховуючи, що у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин з огляду на копії правовстановлюючих документів, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що зазначені обставини не підлягають доказуванню. В межах розгляду даної цивільної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю відповідача. Відповідачем не оспорюється презумпцію спільності майна подружжя, що є його прямим обов`язком. З огляду на зазначене, суд вважає встановленим та доведеним, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем. А отже, спірне майно належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що у підготовчому засіданні відповідач визнав позов у повному обсязі, а також враховуючи, що визнання позовних вимог, зокрема в частині визнання за [PERSON] право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS] , не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову з визнанням за кожним із подружжя право особистої приватної власності на частину вказаної квартири. Також, з огляду на пояснення представника позивача, з урахуванням позовних вимог [PERSON] , та її згоди на отримання грошової компенсації за частину автомобіля, а також враховуючи, що [PERSON] не оспорює та визнає зазначену позивачкою у позові вартість майна, набутого нами у шлюбі, а також враховуючи що вказаний автомобіль наразі перебуває у відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації за одну другу частку ринкової вартості автомобілю VOLKSWAGEN POLO, 2016 року випуску, об`єм двигуна 1197 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] , колір білий, VIN № [NUMBER] , в сумі 146 000,00 грн. (сто сорок шість тисяч грн. 00 коп.). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Частиною 2 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3384,40 гривень. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 3384,40 гривень.

Outcome: approved