Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

У березні 2025 року адвокат Кубрак Ю.І. в інтересах [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, за адресою: [ADDRESS] , який розміщений на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером 7423810100:01:014:0153, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВІ № 726203 від 13.04.2000. Відповідно до довідки № 5390 від 08.11.2024 виданої Носівським центром надання адміністративних послуг Носівської міської ради в даному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . З самого початку війни на території України 24.02.2022 [PERSON] пішов добровольцем до територіальної оборони міста Носівка, а потім згодом проходив військову службу в ЗСУ. У період проходження служби відповідач створила всі умови для того, щоб [PERSON] не проживала у власному житловому будинку, це виражається у постійних сварках, позбавила як власника вільно користуватися електроприладами, продуктами харчування, підсобними приміщеннями. Тобто, [PERSON] проживаючи у своєму будинку постійно перебувала в страху. У лютому 2023 року [PERSON] зібрала свої речі та вимушено пішла проживати до своєї дочки [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де проживає до цього часу. У кінці травня 2023 року [PERSON] за станом свого здоров`я звільнився з лав ЗСУ, пішов проживати до сестри [PERSON] по тій причині, що [PERSON] теж створила умови, щоб він не зміг проживати разом у даному житловому будинку. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2024 (справа №741/927/23) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які при досягненні повноліття, проживають окремо від батьків. Отже, відповідач втратила статус члена сім`ї власника житла. Як власники будинку позивачі звернулися до ЦНАП, 25.08.2023 зняли з реєстрації місця проживання відповідача, попередили її про добровільне залишення даного житлового будинку, але відповідач відмовилася. Оскільки позивачі вільно не користуються даним житловим будинком вони вирішили продати його, про що свідчить оголошення в системі інтернет «ДІМ РІА» та «ОЛХ», але не мають можливості продати так як відповідач незаконно без згоди власників там проживає і користується всіма комунальними послугами не сплачуючи їх. Позивачі, як власники хочуть щоб відповідач залишила будинок. Крім цього, позивачі позбавлені можливості показати покупцям для огляду даний будинок та господарські будівлі оскільки, відповідач може вчинити скандал з покупцями, який призведе до непередбачених наслідків і розповсюдженню слухів серед покупців та їх ріелторів. У листопаді 2024 року позивачі звернулися до Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області із заявою про створення відповідачем власникам будинку перешкод у вільному користуванні та розпорядженні будинком та її виселення. Згідно повідомлення відділення поліції № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області від 20.12.2024 дана подія не відноситься до кримінального правопорушення, та виходячи з розуміння даного повідомлення, рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку. На даний час проживання відповідача без жодних правових підстав обмежує позивачів у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, яке належить їм на праві власності. Представник позивачів просив суд усунути [PERSON] , [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком з його господарськими будівлями та спорудами в цілому, за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з даного житлового будинку. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 22 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі та їх представник у судовому засіданні 11 листопада 2025 року позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. 05 березня 2026 року позивачі, представник позивачів не з`явилися, подали до суду заяви у яких просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та провести розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства, відзиву на позов, жодних заяв/клопотань не подала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання 05 березня 2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд не ухвалює заочне рішення у справі, оскільки відсутня згода позивачів на ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВІ № 726203 від 13 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Рекухою Л.І., [PERSON] , [PERSON] є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9) З копії довідки № 5390 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.11.2024, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2024 (справа №741/927/23), яке набрало законної сили 05.03.2024, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15). З копії домової книги будинку вбачається, що [PERSON] , [INFO] , до 2023 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 25.08.2023 знята з зареєстрованого місця проживання (а.с. 14). На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України суду надана відповідь Носівської міської ради Чернігівської області № 17-02/703 від 27.03.2025 про те, що згідно з Реєстром територіальної громади Носівської міської ради [PERSON] , [INFO] , знята з зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] на вимогу власника житла, 25.08.2023 (а.с. 42). З актів про фактичне проживання фізичної особи від 12.12.2024 вбачається, що [PERSON] , [PERSON] з 2023 року проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28, 29). У листопаді 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області із заявою про притягнення до відповідальності [PERSON] , яка незаконно проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та виселити її (а.с. 22). З довідки про результати перевірки інформації викладеної у зверненні гр. [PERSON] , [PERSON] ЄО № 4732 від 22.11.2024 вбачається, що 22.11.2024 до ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області надійшло звернення від гр. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мешканців [ADDRESS] про те, що колишня дружина намагається продати хату без його відома. Вказане повідомлення зареєстроване у Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НПУ» (Журнал єдиного обліку) ВП № 4 (м.Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області № 4732 від 22.11.2024. В ході опрацювання даного матеріалу встановлено, що дана подія стосується цивільно-правових відносин, а тому заявнику рекомендовано звернутися до суду у приватному порядку (а.с.18). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №686/26093/19-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, від 09.10.2019 у справі №615/1636/17). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц) дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Верховний Суд наголошує на тому, що в кожному окремому випадку повинно бути ретельно досліджено, чиї інтереси перевищують та мають пріоритетне значення: власника приміщення чи його колишнього члена сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач була повноправним членом сім`ї позивачів до лютого 2024 року та на даний час проживає у спірному житловому будинку. Позивачі не довели належними та допустимими доказами порушення їх прав відповідачем. Доказів чи користується відповідач іншим житловим приміщенням, чи у її власності перебуває інше житлове приміщення матеріали справи не містять. Враховуючи, що позивачі належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги, суду не надали, будь-які законні підстави для виселення відповідача з займаного житла без надання іншого житлового приміщення відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed