Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп» (надалі по тексту - ТОВ «Деал Фінанс Груп») звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 у розмірі 6924,00 гривень та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 24.12.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту № ДП 0009708, умовами якого встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 3000,00 гривень строком на 112 днів із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0,9 %, які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту складає 30 % від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 900,00 грн). Кредитодавець на виконання умов кредитного договору № ДП 0009708 від 24.12.2024 виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 3000,00 гривень шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи (ТОВ «ПрофітГід» (PSP Platon). 14.10.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» укладений договір факторингу № 14/10/25, відповідно до умов якого ТОВ «Деал Фінанс Груп» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024. Крім того зазначено, щовідповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за договором кредиту, заборгованості за процентами та інших нарахувань не виконав ні перед первісним кредитором, ані перед позивачем, внаслідок чого розмір заборгованості за договором становить 6924,00 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 24.12.2025 відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 29.01.2026 представник відповідача [PERSON] - адвокат Маньков М.В. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову ТОВ «Деал Фінанс Груп» відмовити у повному обсязі, вважає заявлені вимоги такими, що не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а також такими, що не підтверджують виникнення у відповідача будь-якого цивільно правового обов`язку перед позивачем. Зазначено, що позивач не надав жодних технічних або електронних доказів, які б дозволяли встановити, що саме відповідач здійснював вхід до інформаційної системи кредитодавця, отримував і вводив одноразовий ідентифікатор та акцептував умови договору, у матеріалах позову відсутні журнали доступу, лог-файли, IP-адреси, ідентифікація пристрою або інші дані, що пов`язують електронні дії з конкретною фізичною особою. Крім того, зазначено, що станом на момент звернення до суду у позивача відсутній належний доказ ключової обставини, що кошти в сумі 3000,00 грн фактично надійшли відповідачу і стали його власністю. Внутрішні платіжні інструкції та довідки кредитора або платіжного посередника не можуть замінити банківську виписку про зарахування коштів клієнту, оскільки лише факт зарахування створює цивільно правовий обов`язок їх повернути. Водночас, як стверджує представник відповідача, ТОВ «Деал Фінанс Груп» не доведено належним чином свій статус кредитора у спірних правовідносинах. Крім того зазначено, що при тілі кредиту 3000,00 грн позивач заявляє 3024,00 грн процентів та 900,00 грн комісії, що фактично призводить до подвоєння боргу. Такий розмір нарахувань, на думку представника відповідача, має ознаки несправедливих та кабальних умов, які суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у цивільному законодавстві. Позивач при цьому не надає детального, перевірюваного розрахунку з відображенням періоду, бази нарахування, зміни залишку заборгованості та правової підстави кожного елементу, що унеможливлює судовий контроль за правильністю заявлених сум. З огляду на зазначене, представник відповідача вважає, що у цій справі відсутні належні та допустимі докази як укладення договору саме відповідачем, так і фактичного отримання ним кредитних коштів, а також відсутні належні докази переходу права вимоги до позивача та правомірності заявленого розміру боргу. 03.02.2026 представник позивача ТОВ «Деал Фінанс Груп» адвокат Ткаченко Ю.О. надала до суду відповідь на відзив, вказуючи, що посилання представника відповідача щодо не укладання договору № ДП 0009708 є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи, оскільки вказаний договір відповідачем підписано (акцептовано) оферту) одноразовим ідентифікатором (6QbTf195), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору, тому, між сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення укладання такого договору шляхом вивчення дій зазначених вище. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення договорів від її імені, відповідачем до суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звернувся, як і не оскаржив правомірність укладеного договору. Разом з тим зазначено, що в матеріалах цивільної справи міститься відповідь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» разом із банківською випискою, з якої вбачається, що картковий рахунок № [NUMBER] належить відповідачу та 24.12.2024 на зазначену вище банківську картку здійснено зарахування коштів в розмірі 3000,00 грн, що підтверджує дійсність/реальність доказів наданих позивачем, які підтверджують перерахування коштів на рахунок відповідача. Водночас, доводи відповідача про недоведеність переходу права вимоги, на думку представника позивача, є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Також представник позивача зауважує, що нарахування процентів та комісії є правомірним та таким, що повністю відповідає умовам укладеного між сторонами договору. Зрештою представник позивача вважає, що відповідач та його представник, заперечуючи отримання коштів/укладання договору, застосували концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова ВС від 27.05.2020 у справі №2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень [PERSON] не надано, при тому, що відповідач має безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних та інформаційно-телекомунікаційної системи позикодавця. Більш того, стороною відповідача доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача до відзиву долучено не було, а тому, на думку представника позивача, відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами позивача та їх оцінки, тоді як оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.12.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №ДП 0009708, умовами якого встановлено, що кредитодавець ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» надає [PERSON] кредит в розмірі 3000,00 гривень строком на 112 днів із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0,9 %, які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту складає 30 % від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 900,00 грн). Цей договір укладений в електронній формі та підписаний електронним підписом відповідача, відтворений шляхом використання/введення позичальником одноразового ідентифікатора 6QbTf195, згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» виконано свої договірні зобов`язання, зокрема надано відповідачу грошові кошти в розмірі 3000,00 гривень шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] за посередництвом платіжної установи ТОВ «ПрофітГід» (PSP Platon), що підтверджується квитанцією № 43503-08032-95804 від 24.12.2024. 14.10.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» укладений договір факторингу № 14/10/25, відповідно до умов якого ТОВ «Деал Фінанс Груп» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024. Відповідно до Реєстру прав вимог №14/10/25 від 14.10.2025 ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» відступило ТОВ «Деал Фінанс Груп» право вимоги заборгованостей до боржників на умовах, передбачених договором факторингу № 14/10/25 від 14.10.2025, в тому числі до відповідача в сумі 6924,00 грн., з яких 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3024,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 900,00 грн - сума заборгованості за комісією. Згідно з наданим ТОВ «Деал Фінанс Груп» розрахунком, заборгованість за договором про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 за період з 24.12.2024 р. по 12.12.2025 р. становить 6924,00 грн., з яких 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3024,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 900,00 грн - сума заборгованості за комісією. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідачу було надано одноразовий ідентифікатор 6QbTf195 для підписання договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024, що підтверджується довідкою про ідентифікацію, виданою ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз». Водночас встановлено, що відповідно до п. 46 «Реквізити сторін» договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 відповідач [PERSON] підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором 6QbTf195. За таких обставин, суд дійшов висновку про укладення договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 в електронній формі у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором 6QbTf195, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладення договору на погоджених умовах. Поряд з цим суд зазначає, що без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Своїм підписом у договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів. Уклавши зазначений договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Отже, факт укладення договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 підтверджується належними та допустимими доказами та не спростовано стороною відповідача. Водночас, суд відхиляє доводи представника відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, щодо не надання позивачем доказів зарахування коштів за договором на картковий рахунок відповідача, з огляду на таке. Так, згідно з укладеним між сторонами договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024, передбачено перерахування відповідачу коштів шляхом безготівкового переказу на його картку № [NUMBER] . На підтвердження надання коштів відповідачу за вказаним договором, позивачем надано, зокрема квитанцію № 43503-08032-95804 від 24.12.2024, видану ТОВ «ПрофітГід» (PSP Platon). Водночас, на виконання ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 24.12.2025 АТ «Акцент-Банк» надано інформацію щодо зарахування коштів 24.12.2024 у сумі 3000,00 гривень на картку № [NUMBER] , яка емітована на імя [PERSON] . Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач має доступ до свого банківського рахунку та картки, та мав можливість надати суду виписку із свого особового рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак жодних доказів на спростування позовних вимог, стороною відповідача не надано. За таких обставин, відсутні підстави для сумніву, що відповідачу [PERSON] не перераховані, визначені умовами договору, кредитні кошти, що підтверджується вищенаведеними доказами та не спростовано стороною відповідача. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» та [PERSON] договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 та отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 3000,00 грн. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено належним чином статус кредитора у спірних правовідносинах, оскільки на підтвердження факту набуття позивачем права вимоги у цій справі надано: договір факторингу 14/10/25 від 14.10.2025; витяг з реєстру прав вимог № 14/10/25 від 14.10.2025 до договору факторингу №14/10/25 від 14.10.2025; платіжне доручення про оплату за відступлення права грошової вимоги згідно реєстру прав вимог №14/10/25 від 14.10.2025, в порядку визначеному договором факторингу № 14/10/25 від 14.10.2025, які є належними та допустимими доказами, оскільки безпосередньо підтверджують факт переходу права вимоги. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо несправедливого розміру нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії, з огляду на таке. Так, умовами договору про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 3000,00 грн. строком на 112 днів із (фіксованою) процентною ставкою у розмірі 0,9 %, яка нараховується за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку Кредиту, вказаного в п. 3 цього договору, комісія за надання кредиту становить 900 грн, яка нараховується одноразово в день підписання цього договору, за ставкою 30% від суми наданого кредиту. Згідно з п. 45 договору, позичальник запевняє та згоден з тим, що перед підписанням цього договору він ознайомився з інформацією про кредитодавця та про фінансову послугу що знаходиться на сайті в відповідному розділі https://mybiz.com.ua/products/, а саме про: 1) фінансовою послугою - загальну суму витрат, у тому числі зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити споживач у зв`язку з отриманням фінансової послуги, включно з податками, а якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 2) істотні умови договору про надання фінансової послуги, включаючи: а) мінімальний строк дії договору; б) наявність у позичальника права відмови від договору, права розірвання, припинення Договору, права дострокового виконання договору, а також порядок та наслідки реалізації таких прав; в) порядок внесення змін до договору; 3) механізми захисту прав споживачів: а) можливість та порядок розгляду скарг та позасудового врегулювання спорів; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства; 4) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки. Частинами першою - третьою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Водночас, згідно з п. 10 договору, комісія за надання кредиту становить 900 грн, яка нараховується одноразово в день підписання цього договору, за ставкою 30% від суми наданого кредиту. Відтак, нарахування відсотків та комісії здійснювалося відповідно до погоджених умов договору та в обумовлений сторонами строк кредитування. Розмір відсотків за користування кредитними коштами та комісії сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач [PERSON] , підписуючи вищезазначений кредитний договір, був ознайомлений з його умовами, відповідно розумів їх зміст та розмір процентів, і надав свою згоду на отримання кредитних коштів. Первісний кредитор перед укладенням договору повідомив відповідача та ознайомив з усіма його умовами, а також надав їй інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним. Договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Водночас, суд зазначає, що відповідач не оспорював укладений між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Майбіз» договір про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 та з позовом про визнання його недійсним в цілому або в його частині до суду не звертався. Отже, у цій справі нарахування відсотків за користування кредитом та комісії відповідає вищезазначеним нормам права та умовам укладеного між сторонами договору. Права відповідача жодним чином не порушені, оскільки обумовлені взаємною згодою сторін договору. Зрештою суд зазначає, що у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, який містить детальний опис нарахованої заборгованості, є зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору. Натомість, доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, стороною відповідача не надано. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, враховуючи, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором про надання кредиту № ДП 0009708 від 24.12.2024 належним чином не виконав, кредитні кошти разом з відсотками не повертає, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, до якого перейшло право вимоги, розмір якої підтверджено наданим позивачем розрахунком та відповідачем не спростовано, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн, суд зазначає таке. Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:договір про надання правничої допомоги № 22-08/25ДІЛ від 22.08.2025, укладеного між адвокатом Ткаченко Ю.О. та ТОВ «Деал Фінанс Груп»; витяг з Акту № 2-ДІЛ приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 22-08/25/ДІЛ від 22.08.2025р; акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги; ордер на надання правничої допомоги від 03.09.2025. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Крім того, у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Також, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Водночас, суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved