Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, мотивуючи свої вимоги наступним. 04.08.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 71938283, відповідно до якого Відповідачу надано кредит у розмірі 14500,00 грн строком на 12 днів, тобто до 15.08.25р., зі сплатою процентів, комісії та інших платежів, визначених умовами договору. Факт надання кредитних коштів підтверджується платіжною інструкцією від 04.08.2025 року, згідно з якою кошти були перераховані на платіжну картку Відповідача № [NUMBER] , відкриту в АТ «Універсал Банк», що свідчить про належне виконання первісним кредитодавцем своїх зобов`язань за договором. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредиту у встановлений договором строк не виконав, грошові кошти не повернув, проценти та інші передбачені договором платежі не сплатив, у зв`язку з чим з 15.08.2025 року настало прострочення виконання грошового зобов`язання. 16 вересня 2025 року між первісним кредитодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу № 16/09/25, відповідно до умов якого до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №71938283 у повному обсязі, включно з правом вимоги основної суми боргу, процентів та комісії. Перехід права вимоги підтверджується договором факторингу, а також витягом з Реєстру прав вимоги № 19/11/25-02 від 19.11.2025 року, відповідно до якого Позивач набув статусу нового кредитора за зобов`язаннями Відповідача. Станом на дату звернення до суду заборгованість Відповідача за кредитним договором № 71938283 складає 23139,68 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, а саме: 14500,00 грн основна сума боргу; 229,68 грн заборгованість за процентами; 1450,00 грн заборгованість за комісією; 6960,00 грн.- сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування. Відповідач належним чином повідомлявся про наявність заборгованості та перехід права вимоги до Позивача, однак заборгованість у добровільному порядку не погасив, що стало підставою для звернення Позивача до суду з вимогою про її стягнення. У зв`язку з необхідністю захисту порушеного майнового права Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, а також судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням, однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду подано не було. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст. 509 Цивільного Кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що ґрунтується на засадах добровільності, розумності та справедливості. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться - ст. 526 ЦК України, в строки, що вказані у зобов`язанні - ст. 530 ЦК України. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, ст. 527 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за договором про надання споживчого кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст.ст. 610, 611 ЦК України визначають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і за порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що 04.08.2025 року [PERSON] отримав кредит від ТОВ ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» у розмірі 14500,00 грн строком на 12 днів з кінцевою датою повернення 15.08.25р. року зі сплатою відсотків за користування кредитом: 0,965% за день, а за понад строкове користування - 4%, комісії 10 % та пені 4% за день. Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 3697,68%, а орієнтовна загальна вартість кредиту складає 16179,68 грн. Вказаний договір та додаток до нього [PERSON] підписав за допомогою одноразового ідентифікатора « '46438». Відповідно до Довідки АТ "Універсал Банк" №БТ/Е-5127 від 15.02.2026р., на ім"я [PERSON] . Банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] . 04.08.2025р. на дану картнку були перераховані кошти в сумі 14500 грн. 16 вересня 2025 року між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» і ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» укладено Договір факторингу №16/09/25, відповідно до умов якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передало за плату, а ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» прийняло належні первісному кредиторові права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимог, який підписаний ними 16 вересня 2025 року. Перехід права вимоги відбувається після підписання реєстру прав вимог (матеріали електронної справи). Відповідно до витягу з реєстру боржників №1 до Договору факторингу № 19/11/25-02 від 19.11.2025 року ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» набуло право вимоги заборгованості до [PERSON] за договором про надання коштів у кредит №71938283 від 04.08.2025 року в розмірі 23139,68 грн, що складається з 14500,00 грн. основної суми боргу; 229,68 грн заборгованості за процентами; 1450,00 грн заборгованості за комісією; 6960,00 грн.- суми заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування ( матеріали електронної справи). Отже, до ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» перейшло право грошової вимоги до відповідача за надання коштів у кредит №71938283 від 04.08.2025 року Статтею 514ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач не сплачує заборгованість за кредитними договорами ні первісному кредитору, ні новому кредитору. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим текст статті 11 цього Закону викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також стягувати суму несплаченої вищевказаної комісії з відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Згідно з п. 2.2.4 кредитного договору №71938283 від 04.08.2025 року передбачена комісія за надання кредиту: 1450,00 грн, яка нараховується одноразово за ставкою 10% від суми кредиту. Укладаючи Договір №71938283 від 04.08.2025. року, [PERSON] у п. 11.1 ствердив, що ознайомлений з Договором та повністю розуміє всі умови, його зміст, суть, об`єм зобов`язань та зобов`язується неухильно дотримуватися їх. Отже, умови Договору №71938283 про надання кредиту від 04.08.2025р. щодо розміру та порядку сплати комісії [PERSON] погоджено, Закону України «Про споживче кредитування» вказані умови не суперечать, а тому підлягають до задоволення. Враховуючи викладене, із [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором про надання коштів у кредит №71938283 від 04.08.2025 року в розмірі 16179,68 грн, з яких: 14500,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 229,68 грн. сума заборгованості за відсотками, 1450,00 грн.- сума заборгованості за комісією. Щодо стягнення заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування кредитом у розмірі 6960,00 грн. Згідно ч. 1ст. 527ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1ст. 530ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ч. 1ст. 1048ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За умовами положень пунктів 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору сума кредиту -14500 грн., строком на 12 днів, процентна ставка/день 0,132% (фіксована). Отже, розмір відсотків, що були передбачені умовами договору та погоджені сторонами становить 1679,68 грн. Пунктом 10.7.1 договору передбачено, що у випадку перевищення суми позики розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк, нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою, її частиною, у розмірі визначеному п. 2.2 договору за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених ЗУ «Про споживче кредитування» та іншими актами законодавством. З матеріалів справи вбачається, що додаткових договорів щодо продовження строку дії договору кредиту між сторонами, як це визначено у розділі 7 кредитного договору, не укладалось. Також, договором не визначені чіткі підстави, з настанням яких, строк дії договору позики вважається продовженим на умовах визначених розділом 7 договору. Як передбачено ч. 1ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4ст. 213ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (висновки Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19). Позивач, як юридична особа, діяльність якою пов`язана з наданням фінансових послуг і яка підготувала проект договору позики - є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 березня 2023 року у справі № 910/4518/16, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зробила висновки про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів за користування коштами може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно п.6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно вимог ч. 2 ст. 625ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно пункту 20 Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно ч. 2ст. 625ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2ст. 1050ЦК. Разом з тим, за умовами укладеного між сторонами Договору, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування (12днів), тобто до 15.08.25р., а після закінчення строку кредитування, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати відсотки, та у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів згідно ч. 2ст. 625 ЦК України. Однак, у справі, яка є предметом розгляду, таких позовних вимог не заявлено, а тому суд дійшов висновку про відсутності у позивача права вимоги на стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками поза межами дії строку кредитного договору. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Згідно ч. 1ст. 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно ч. 6ст. 81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору, тобто після 15.08.2025р. є безпідставними, а тому вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, що нараховані після вказаної дати, до задоволення не підлягають. Крім того, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1694,00 грн. судового збору та 3146,48 грн. на професійну правничу допомогу, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial