Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувало кримінальне провадження № 12018100030000535 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.01.2018 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 16.01.2018, близько 17 години 00 хвилин, водій [PERSON] , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по проспекту Червоної Калини (Маяковського), 59 в м. Києві, в порушення вимог п. 1.3, п. 2.3.6, п. 10.1, п. 34.1.3 Правил дорожнього руху, не виконав вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та пересікши дорожню розмітку 1.3, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, яку перетинати забороняється, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який перебував на проїзній частині. У результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесне ушкодження у вигляді закритої травми правого стегна у вигляді перелому правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості. У подальшому ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2025, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов представника потерпілого [PERSON] - адвоката Радченка М. Г. до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, було залишено без розгляду. Роз`яснено потерпілому [PERSON] право пред`явити цивільний позов у порядку цивільного судочинства. На підставі викладено, оскільки позивачу була завдана матеріальна шкода, яка полягала у витратах понесених на відновлення здоров`я, [PERSON] просить з [PERSON] стягнути 63357,08грн та моральну шкоду в розмірі 300000,00грн. 16.06.2025 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. До суду від представника позивача - адвоката Галича О. М. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись до суду його представника. Також відповідач подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначав, що він не погоджується з позовними вимогами у повному обсязі. Зазначав, що розмір компенсації повинен здійснюватись з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності. Суд вивчивши заяву [PERSON] про відкладення розгляду справи, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що заява не підлягає задоволення, з огляду на таке. Згідно із Правил організації ефективного судочинства в судах першої інстанції, які розроблені з врахуванням положень статей 1,3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Рекомендацій СМ/Rec (2010) № 12 Комітету Міністрів Ради Європи від 17 листопада 2010 року, учасники судового провадження зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у їхній справі, добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, виявляти інтерес до стадії розгляду справи, перевіряти офіційний сайт суду, Єдиний державний реєстр судових рішень тощо, (п. 9 ч. 1 Правил). Учасники судового провадження можуть подавати процесуальні документи безпосередньо до канцелярії сулу, надсилати на електронну адресу суду, а також через «Електронний суд» (ЄСІТС), та відділення поштового зв`язку ( п. 1.3 ч. 2 Правил). Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Як убачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] 12.09.2025 отримав позовну заяву з додатками до неї, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи. Однак протягом п`яти місяців, станом на 23.02.2026 (дата останнього судового засідання) відповідачем до суду не подано відзиву на позовну заяву разом з доказами на яких ґрунтувались би його заперечення. Крім того, до заяви відповідача про відкладення розгляду справи, не надано доказів того що інтереси відповідача представляє адвокат Панасюк В. М., про що він зазначає в своїй заяві. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів. За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання. Оскільки справа тривалий час перебуває на розгляді в суді. Як у сторони позивача так і сторони відповідача було достатньо часу, протягом шести судових засідань, подати до суду свої письмові пояснення та докази. Однак сторона відповідача проігнорувала визначені приписи цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що таке клопотання не містить належного обґрунтування, а спрямоване лише на затягування розгляду справи по суті. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 07.04.2025 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/4189/18, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України. Кримінальне провадження № 12018100030000535, відносно [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов представника потерпілого [PERSON] - адвоката Радченка М. Г. до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду. Роз`яснено потерпілому [PERSON] право пред`явити цивільний позов у порядку цивільного судочинства. Як убачається з ухвали суду від 07.04.2025, досудовим розслідуванням встановлено, що 16.01.2018, близько 17 години 00 хвилин, водій [PERSON] , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по проспекту Червоної Калини (Маяковського), 59 в м. Києві, в порушення вимог п. 1.3, п. 2.3.6, п. 10.1, п. 34.1.3 Правил дорожнього руху, не виконав вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та пересікши дорожню розмітку 1.3, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, яку перетинати забороняється, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який перебував на проїзній частині. У результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесне ушкодження у вигляді закритої травми правого стегна у вигляді перелому правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості. Під час руху водій [PERSON] порушив вимоги п. 1.3, п. 2.3.6, п. 10.1, п. 34.1.3 Правил дорожнього руху України. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні кримінального проступку є встановленою та не підлягає доведенню, оскільки у суду відсутні сумніви щодо достовірності зазначених обставин та дій встановлених в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2025. Як убачається з довідки, виданої Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні № 1 з діагнозом: Закритий черезпідвертлюваний перелом правої стегнової кістки зі зміщенням уламків. Позивачем [PERSON] до матеріалів справи були долучені чеки із аптек, квитанції на оплату згідно видаткових накладних, квитанції до прибуткового касового ордеру. Стаття 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Загальні положення відшкодування шкоди визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У силу положень ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як убачається з матеріалів справи, саме з вини водія «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , 16.01.2018 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті порушення останнім Правил дорожнього руху України, що призвело до отримання [PERSON] тілесних ушкоджень. Відповідачем [PERSON] до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що шкоду [PERSON] було завдано внаслідок непереборної сили або умислом самого потерпілого. Ураховуючи встановлені обставини справи, дослідивши кошторис та призначення визначені в чеках із аптек, квитанціях на оплату (видаткові накладні), квитанціях до прибуткового касового ордеру, суд задовольняє вимогу позивача щодо стягнення матеріальних збитків в розмірі 63357,08грн, оскільки не викликають сумніві щодо їх необхідності/призначенні та які були витрачені позивачем на медичне обслуговування та лікування. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд дійшов до такого. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже в судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачу були спричинені моральні страждання з боку [PERSON] , які призвели до значного погіршення здоров`я та тривалістю його відновлення з огляду на вік потерпілого, а тому враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає, що сума у розмірі 25000,00грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 63357,08грн та моральної шкоди в розмірі 25000,00грн, оскільки вважає, що відповідач повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, як особа яка завдала позивачу шкоди його здоров`ю. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до статей 133 та 141 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40грн (1211,20грн за вимогу майнового характеру про відшкодування матеріальної шкоди, та 1211,20грн за вимогу майнового характеру про відшкодування моральної шкоди).

Outcome: partial