Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 23.11.2021 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, оформлений заявою відповідача про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, згідно якою було погоджено наступні умови кредитування: тип та розмір кредиту відновлювальна кредитна лінія до 200000 грн.; тип кредитної картки «Універсальна» GOLD; строк кредитування 12 місяців з пролонгацією; процентна ставка 40,8% річних. На виконання умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок, із встановленим кредитним лімітом, видано кредиту картку типу «Універсальна» GOLD, зі строком дії до 12/25. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач в подальшому свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13.01.2025 року утворилась заборгованість в сумі 36914 грн. 73 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 30190 грн. та за простроченими відсотками в сумі 6724 грн. 73 коп., позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору. У наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що відповідач з 19.06.2024 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . З огляду на це та положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.6-2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» банк не має право нараховувати відповідачу відсотки за кредитом, а також вимагати повернення кредитних коштів під час воєнного стану та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що відповідач не звертався до банку для перерахунку заборгованості із відповідними документами, передбаченими законодавством, а надані ним до суду документи не дозволяють встановити факт проходження ним військової служби. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що останній в зв`язку із проходженням військової служби не мав змоги звертатись до банку з заявами про перерахунок заборгованості, що також є правом, а не обов`язком відповідача. На теперішній час продовжує проходити військову службу, що підтверджується оновленою довідкою. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 28.08.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі, а представник відповідача відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у поданих заявах по суті справи. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені ними в поданих заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 року у справі №754/947/22 зазначено, що під час застосування правил п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у п.3 ч.1 ст.227 ГПК України та в п.5 ч.1 ст.236 КАС України, судам потрібно виходити з такого: 1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»; 2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі; 3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні. Під час розгляду справи, з огляду на проходження військової служби відповідачем, судом ставилось на обговорення питання щодо зупинення провадження по справі. Проте, представник відповідача зазначив про відсутність у останнього заперечень на розгляд справи по суті за участю представника. Тому, провадження по справі судом не зупинялось. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Постановою Правління НБУ України №151 від 13.12.2019 року було затверджено «Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України» (далі Положення). Пунктами 1,2 вказаного Положення передбачено, що це Положення розроблено відповідно до Цивільного кодексу України, Законів України «Про Національний банк України», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронні документи та документообіг» і визначає порядок застосування особливого виду власноручного підпису - цифрового власноручного підпису клієнтами банків - фізичними особами під час підписання документів. Це Положення є актом цивільного законодавства, дія якого поширюється на відносини, що виникають між клієнтами банку та банками під час здійснення банківської діяльності та отримання банківських послуг. Згідно термінів наведених в п.3 Положення: 1) електронний сенсорний пристрій - електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа може створити власноручний підпис; 2) клієнт банку - фізична особа, яка отримує або має намір отримати банківські та/або фінансові послуги, не пов`язані з підприємницькою діяльністю; 5) цифровий власноручний підпис - власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом. Пунктами 6 та 7 Положення передбачено, що цифровий власноручний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та прирівнюється до власноручного підпису в разі дотримання норм цього Положення. Використання цифрового власноручного підпису клієнтом банку не вимагає наявності попередньо укладеного договору між банком та клієнтом. Банк зобов`язаний ознайомити клієнта банку з текстом документа, перед його підписанням цифровим власноручним підписом. Технологія створення електронних документів, які клієнт підписує цифровим власноручним підписом, повинна забезпечувати гарантії того, що клієнт підписав саме той документ, з текстом якого він ознайомився (п.11 Положення). Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось стороною відповідача, що 23.01.2021 року останній звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг. Вказана заява була підписана відповідачем на планшеті, що прирівнюється до власноручного цифрового підпису та відповідає наведеним вище положенням постанови Правління НБУ України №151 від 13.12.2019 року. Відповідно до вказаної заяви сторонами було погоджено істотні умови кредитування, зокрема, щодо типу та розміру кредиту, строку кредитування, процентної ставки за користування кредитними коштами. Також випискою по рахунку підтверджується та не заперечувалось відповідачем, що на виконання умов кредитного договору останньому було відкрито рахунок із встановленим кредитним лімітом, видано платіжну картку для забезпечення можливості користуватись кредитними коштами та відповідач користувався останніми. Проте, свої зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував, в зв`язку із чим згідно наданого розрахунку та виписки станом на 13.01.2025 року утворилась заборгованість в сумі 36914 грн. 73 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 30190 грн. та за простроченими відсотками в сумі 6724 грн. 73 коп. Не заперечуючи проти розміру заборгованості, представник відповідача у наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач з 19.06.2024 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . З огляду на це та положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.6-2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» банк не має право нараховувати відповідачу відсотки за кредитом, а також вимагати повернення кредитних коштів під час воєнного стану та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування. Перевіряючи вказані доводи, суд враховує, що наведені вище положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п.6-2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», не містять обмежень щодо звернення кредитодавця до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника, що є діючим військовослужбовцем та не звільняють останнього від виконання зобов`язань по сплаті тіла кредиту та відсотків, нарахованих до дня призову на військову службу, а лише обмежують право банку нараховувати відсотки та штрафні санкції на час призову позичальника. З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки військової частини [NUMBER] від 10.11.2025 року відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі з 19.06.2024 року. Заявлена банком до стягнення заборгованість за простроченими відсотками в сумі 6724 грн. 73 коп., відповідно до долученого до позову розрахунку утворилась у відповідача до 19.06.2024 року. Після цієї дати будь-які кошти на погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками відповідачем не вносились. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає заперечення сторони відповідача безпідставними, а позовні вимоги банку обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В зв`язку з чим, з відповідача на користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 23.112.021 року, яка утворилась станом на 13.01.2025 року, в сумі 36914 грн. 73 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 30190 грн., заборгованість по процентам в сумі 6724 грн. 73 коп., а також у відповідності до ст.141 ЦПК України стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved