Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

05.02.2026 до Камінь-Каширського районного суду Волинської області надійшла позовна заява керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури Романюка С.В. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до [PERSON] , в якій прокурор просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ? частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0721486601:01:001:0517, площею 0,0351 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві приватної власності громадянину російської федерації [PERSON] , витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2662,40 грн стягнути із відповідача на користь Волинської обласної прокуратури. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на території Камінь-Каширської міської ради одна земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0721486601:01:001:0517 площею 0,0351 га та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, 24.07.2018 набута у спільну часткову власність (прийнята у спадщину) громадянином російської федерації [PERSON] спільно з громадянином України [PERSON] , який проживає у с. Раків Ліс Камінь-Каширського району Волинської області. Таким чином [PERSON] будучи іноземним громадянином, 24.07.2018 набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужив (кінцеві строки сплинули 24.07.2019), у зв`язку з чим право власності на земельну ділянку підлягає припиненню шляхом конфіскації за рішенням суду. Ухвалою судді від 10.02.2026 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Прокурор Смітюх О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити, не заперечила проти заочного вирішення справи. Представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Гаврилюк М.О. у судовому засідання позовні вимоги також підтримала, просила їх задовольнити, не заперечила проти заочного вирішення справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення на вебсайті Судової влади України оголошення про його виклик, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не подав. Враховуючи норми статті 280 ЦПК України, суд вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 448091002 від 16.10.2025 (а.с. 14), відомостями про право власності/право користування згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно (а.с. 17-21), 24.07.2019 року державним реєстратором на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 759 від 24.07.2018, зареєстровано право власності на 1/2 частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 0,0351 га, з кадастровим номером 0721486601:01:001:0517, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . З технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] (а.с. 30 зворот 41) встановлено, що зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Раково-Ліської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 19.08.2008 № 21/11 «Про затвердження технічної документації та передачу безоплатно у власність земельної ділянки» належала [PERSON] та передана [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.07.2018 ННІ 801775 (а.с. 15). Інформацією про земельні ділянки сільськогосподарського призначення, за критерієм документ, що посвідчує особу (іноземний громадянин), який зазначено у власника земельної ділянки (а.с. 12-13), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0700860312025 від 18.11.2025 (а.с. 16) та витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 18.11.2025 (а.с. 22) підтверджується, що земельна ділянка, кадастровий номер 0721486601:01:001:0517, складається із земель сільськогосподарського призначення, а її нормативна грошова оцінка станом на 18.11.2025 становить 414,49 грн. Згідно з повідомленням Камінь-Каширської міської ради № 4591/01-27/2-25 від 22.10.2025 (а.с. 26 зворот) земельна ділянка з кадастровим номером 0721486601:01:001:0517 перебуває у користуванні одного із співвласників, а саме [PERSON] . З повідомлення Управління державної міграційної служби України у Волинській області № 0701.2.2-8360/0701.1.3-25 від 10.11.2025 встановлено, що за обліками Управління ДМС України у Волинській області [PERSON] , [INFO] , не значиться (а.с. 27). Згідно з відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № 6.5-1307/6-26 від 27.01.2026 (а.с. 44) - за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження, і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), дії), рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, набуття громадянства України [PERSON] , [INFO] , в установленому порядку не приймалося. Відомості щодо оформлення документів, що підтверджують громадянство України, а саме паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] , [INFO] , відсутні. Положеннями статей 13 і 14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. Відповідно до ч. 1 ст. 348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України, статтями 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 38 ЗУ «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 зазначеного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статей 1, 3 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України). Згідно п. а ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Частиною 1 ст. 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з пунктом «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Згідно з п. в ч. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Частиною 1 ст. 148 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Відповідно до ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. У цьому випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, відповідач мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, земельну ділянку в передбачений законодавством річний строк не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Аналіз норм ЗК України дає підстави виснувати, що законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом одного року з дня набуття права власності на неї. Ця норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку невиконання відчуження земельної ділянки у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» законодавець визначив, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України відповідно до вимог, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, відповідач [PERSON] , який є іноземною особою, 24 липня 2018 року зареєстрував право власності на успадковану земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Враховуючи належність земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, неналежність відповідача до громадянства України та статут іноземця, норми земельного законодавства України, якими встановлено, що прийняті у спадщину іноземцями землі сільськогосподарського призначення протягом року підлягають відчуженню, суд констатує, що [PERSON] не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої ним земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, у зв`язку з чим право власності [PERSON] на частку земельної ділянки з кадастровим номером 0721486601:01:001:0517 підлягає припиненню шляхом конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держеокадастру у Волинській області. Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури понесені нею витрати на сплату судового збору.

Outcome: approved