Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

Позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що 14 жовтня 2022 року між ним та [PERSON] (прізвище до укладання шлюбу - « [PERSON] ») було укладено шлюб, який зареєстровано у Гайсинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Гайсинського району Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що складено відповідний актовий запис № 377. В період шлюбу з відповідачкою вони мають спільну дитину - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), який постійно проживає з батьком. Відповідачка не підтримує контактів з метою виховання дитини, участі в її житті та вихованні. Після народження дитини вона залишила її та не бажає забезпечувати її моральний, матеріальний та духовний розвиток. Відповідачка не бере участі у вихованні та духовному зростанні дитини, не цікавиться її життям та не проявляє бажання налагоджувати спільний контакт з батьком для спільного виховання та організації спілкування з дитиною. Матір самоусунулась від виконання батьківських обов`язків і не зацікавлена у спілкуванні з дитиною. Дитина має перинатальне захворювання центральної нервової системи - гіпоксично-ішемічну енцефалопатію та потребує постійного догляду, яким займаються позивач та бабуся - [PERSON] . Крім того, на підставі бездіяльності та неналежного виконання батьківських обов`язків позивачем попередньо подано звернення до органу опіки та піклування виконавчого комітету Райгородської сільської ради з метою отримання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . 13.03.2025 року на підставі звернення позивача було отримано рішення виконавчого комітету Райгородської сільської ради № 34, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. 11.02.2025 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Райгородської сільської ради було складено акт обстеження умов проживання дитини, що підтверджує належне виконання батьківських обов`язків батьком. Відповідачка не має власного житла, після того як покинула дитину, за адресою позивача не проживає та поїхала в невідомому напрямку, не повідомивши про це ні позивача, ні його родичів. Станом на дату подання позову також розглядається питання щодо розірвання шлюбу, оскільки в подружжя різні погляди на сімейні цінності та принципи побудови сімейного життя і виховання дітей. При вирішенні даного спору велике значення мають не матеріальні обставини, а почуття та емоції. Тому неможливо прийняти рішення суто механічно, лише враховуючи розмір витрат на дитину. До обставин, що мають істотне значення, належать умови, які кожен із батьків може створити для виховання й розвитку дитини, а також кількість часу, який він може та бажає приділити дитині. Зважаючи на те, що матір не піклується та не спілкується з дитиною, саме позивач виконує всі суттєві обов`язки щодо її виховання та зростання. За таких обставин позивач вважає, що у суду є всі правові підстави дійти висновку, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Як батько дитини, усвідомлюючи особисту відповідальність за її виховання та піклування, створення належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання сина разом із ним, оскільки мати не бажає піклуватися про дитину, покинула її та веде неприйнятний спосіб життя з точки зору соціально-моральних норм. Таким чином, проживання дитини разом із позивачем відповідає її інтересам. Позивач має можливість забезпечити дитині належні умови проживання та повною мірою займатися її вихованням та розвитком. Оскільки відповідачка покинула дитину після народження, не проявляє інтересу до її життя, фізичного, морального та духовного зростання, а також не бере участі у спілкуванні з дитиною та позивачем для встановлення порядку спілкування матері з дитиною, визначення місця проживання дитини з позивачем відповідає в першу чергу інтересам самої дитини. Ухвалою суду від 08.05.2025 року було відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах якого дії представник - адвокат Банецький Богдан Ігорович до [PERSON] , за участю третьої особи - 1, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Служба у справах дітей Райгородської сільської ради, третьої особи - 2, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Райгородська сільська рада, про встановлення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою суду від 13.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, позивач [PERSON] , його представник адвокат Банецький В.І., а також представник служби у справах дітей Юхневич Ю.В. позов підтримали та просили його задовольнити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - бабуся дитин, дала покази, що з моменту народження онука фактичний догляд за ним здійснюють вона та позивач, оскільки дитина потребує постійного стороннього догляду та медичного нагляду. Свідок підтвердила, що відповідачка участі у вихованні дитини не бере, належної уваги її потребам не приділяє, а також навела випадки, коли її поведінка становила загрозу для життя та здоров`я малолітнього. Після виїзду відповідачки за кордон вона повністю припинила спілкування зі своїм сином, не цікавиться його життям та станом здоров`я. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судові засідання жодного разу не з`явилася. 05.01.2026 р. відповідачка направила до суду заяву, в якій повідомила, що на даний час перебуває за межами України та не має можливості особисто брати участь у розгляді справи. По суті заявлених позивачем вимог відповідачка жодних заперечень чи пояснень не надала. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому заслухавши пояснення позивача та його представника, врахувавши думку представника служби у справах дітей та дослідивши, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу між [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (відповідачкою) народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08.12.2022 року. Малолітня дитина фактично проживає разом із батьком, який забезпечує її належне утримання, лікування, виховання та розвиток. Актом обстеження умов проживання дитини від 11.02.2025 року підтверджено, що позивач створив належні соціально-побутові умови для проживання дитини та належним чином виконує батьківські обов`язки. Водночас судом встановлено, що відповідачка свідомо самоусунулась від виконання обов`язків матері, не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям, здоров`ям та потребами, матеріальної допомоги не надає, зв`язку з дитиною не підтримує. Фактично відповідачка залишила дитину на батька одразу після її народження, не виявляє наміру відновлювати сімейні відносини з дитиною та тривалий час демонструє повну байдужість до її долі. Суд звертає увагу, що така поведінка матері є свідомим, тривалим та грубим ухиленням від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Згідно зі статтею 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Судом встановлено наявність саме такої підстави, оскільки поведінка відповідачки свідчить не про тимчасові труднощі чи об`єктивні життєві обставини, а про повне та свідоме ігнорування обов`язків матері щодо малолітньої дитини. Суд також враховує, що дитина має захворювання, яке потребує постійного догляду, уваги та лікування, однак навіть за таких обставин відповідачка не вживає жодних заходів для участі у житті сина. Натомість позивач належним чином виконує батьківські обов`язки, забезпечує дитині стабільні умови проживання, лікування, розвиток та виховання, що підтверджується матеріалами справи. При вирішенні спору суд виходить із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, які у даному випадку полягають у стабільності її життя, належному догляді, безпечному середовищі та наявності відповідальної особи, яка фактично виконує батьківські функції. З огляду на встановлені обставини суд приходить до переконання, що подальше збереження за відповідачкою статусу матері без виконання нею жодних батьківських обов`язків суперечить інтересам дитини. Тривала бездіяльність відповідачки, її повна відсутність у житті дитини, відсутність турботи, уваги та участі у вихованні свідчать про втрату фактичного зв`язку між матір`ю та дитиною. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Сукупність встановлених судом обставин свідчить про тривале, свідоме та безпідставне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, що є підставою для застосування крайнього заходу сімейно-правової відповідальності - позбавлення батьківських прав. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини. Окремо суд надає оцінку вимогам позивача щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] фактично проживає разом із батьком - позивачем, який належним чином забезпечує його утримання, догляд, лікування та виховання. Належні умови проживання дитини підтверджуються матеріалами справи та актом обстеження умов проживання. Водночас відповідачка разом із дитиною не проживає, участі у її вихованні не бере та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. З огляду на вік дитини, стан її здоров`я, фактичні умови проживання та ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини разом із батьком відповідає її найкращим інтересам та забезпечить стабільні умови для її розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесені витрати залишаються за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved