Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

18 квітня 2024 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Так, позовна заява мотивована тим, що позивачем було здійснено банківський переказ з банківського рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на бінківський рахунок відповідача на суму 11 945 грн При цьому, зазначені грошові кошти мали бути сплачені іншій особі за виготовлення меблів, проте, позивач помилково здійснила платіж відповідачу, без жодних правових підстав, а саме, жодного правочину/договору та/або інших документів між позивачем та відповідачем не укладалося, ніяких послуг/робіт/товарів відповідачем не надавалося, грошові кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою відповідачеві. Позивач зазначає, що 08 лютого 2024 року надіслала відповідачеві лист-вимогу про повернення грошових коштів, проте, відповідач так його і не забрав, а лист повернувся позивачеві за закінченням встановленого терміну зберігання. Зазначений лист-вимога надсилався позивачем на офіційну адресу місця знаходження відповідача, яка на той час була зазначена в ЄДРПОУ. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно набуто грошові кошти позивача і відповідач вказані кошти не повернув. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану цивільну справу передано в провадження судді Цвіри Д.М. 19 квітня 2024 року суддя Цвіра Д.М. отримала вказану цивільну справу до свого провадження. Ухвалою від 23.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк у 10 (десять) днів для усунення її недоліків. 01 травня 2024 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків поданої позовної заяви. Ухвалою від 03.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом сторін). Вказана ухвала суду доставлена відповідачеві до її електронного кабінету, в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» 03.05.2024. 10 травня 2024 року на поштову адресу відповідача надіслано копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду від 03.05.2024. Проте, вказане поштове відправлення 25.05.2024 повернулося на адресу суду. 02.07.2024 на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив. [PERSON] зазначає, що між нею та позивачем не було укладено договору або іншим чином досягнуто господарських домовленостей. Позивач помилково перерахувала кошти на рахунок відповідача у розмірі 11945,00 грн 20.10.2023, про що не повідомила відповідача. Після цього позивач не звернулась для повернення коштів до відповідача, маючи доступ до Єдиного реєстру юридичних осіб та ФОП щоб зателефонувати та організувати повернення, а звернулася до суду. Відповідач не мала контактів позивача щоб повернути кошти, оскільки, позивач їй не відома. Станом на 25.06.2024 відповідач повністю повернула помилково перераховані кошти позивачеві за реквізитами, наданими в позовній заяві. Відповідач зазначає, що переговори між нею та позивачем не велися, жодних переписок не велося, з позивачем вони не знайомі. Крім того, відповідач не визнає розміру судових витрат, які позивач просить стягнути за її рахунок, оскільки, жодних доказів на підтвердження їх суми позивачем не надано. Також, наголошує, що станом на дату подання відзиву на позовну заяву, позивач не пред`являв вимоги про повернення коштів, відповідач не отримувала жодних офіційних листів від позивача з вимогою повернення коштів, але відповідач повернув запитувані кошти в повному обсязі. В судове засідання, призначене на 05.03.2026 на 14:30 сторони не з`явился, в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без її участі, від відповідача жодних заяв чи клопотань до суду не надходило. Перевіривши матеріали справи, вившивши додані докази та доводи сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки: Відповідно ст.13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачем було здійснено банківський переказ з банківського рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на бінківський рахунок відповідача на суму 11 945 грн. При цьому, зазначені грошові кошти мали бути сплачені іншій особі за виготовлення меблів, проте, позивач помилково здійснила платіж відповідачу, без жодних правових підстав, а саме, жодного правочину/договору та/або інших документів між позивачем та відповідачем не укладалося, ніяких послуг/робіт/товарів відповідачем не надавалося, грошові кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою відповідачеві. Вказане підтверджується копією платіжної інструкції, наявною в матеріалах справи. При цьому позивачем не доведено факту досудового врегулювання спору. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3ст.1212 ЦК України). Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 зроблено такий висновок: «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.1 та ч.2ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч.1ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.1 та ч.2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій. Які прямо передбачені ч.2ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статями 11,600,601,604-607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. За позицією Верховного Суду сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї,якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19). Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримала кошти в сумі 11 945 грн без достатньої правової підстави, оскільки дані кошти були помилково перераховані. З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається й не спростовується, що 20 жовтня 2023 року відповідач дійсно отримала на свою карту від позивача грошові кошти на суму 11 945 грн. Проте, є незаперечним той факт, що відповідач не отримала від позивача вимогу про повернення помилково перерахованих коштів. В матеріалах справи відсутні докази з приводу існування між сторонами у вказаній справі будь-яких договірних зобов`язань, як і існування зобов`язань у позивача перед особою, якій остання помилково переказала кошти. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6ст.3 ЦК України). Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Аналізуючи викладені норми права, а також досліджуючи докази наявні в матеріалах справи, поза всяким розумним сумнівом такі докази свідчать про наявність помилки позивача при перерахуванні нею коштів, що у свою чергу свідчить про добросовісність її дій по поверненню цих коштів. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не зроблено жодних дій, спрямованих на повернення грошових коштів у досудовому порядку. Так, лист-вимога про повернення грошових коштів, який був надісланий позивачем відповідачеві повернувся без вручення адресату. Позивач маючи доступ до Єдиного реєстру юридичних осіб та ФОП не зателефонувала відповідачеві та не організувала повернення помилковосплачених коштів, а звернулася до суду. При цьому, жодних переговорів між сторонами не велося. Відповідач, у свою чергу, після того, як дізналася про звернення позивача до суду та дізналася її контактну інформацію, повернула позивачеві помилково сплачені грошові кошти в повному розмірі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції, протилежного [PERSON] не доведено. Враховуючи наведене, позовні вимоги є такими, що не підлягають задволенню Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі не підлягають до стягнення з відповідача так, як у позові відмовлено.

Outcome: dismissed