Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач просить визнати спільним сумісним майном з відповідачкою квартиру [ADDRESS] й у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1 / 2 частину вказаної квартири та стягнути з відповідачки витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 09.08.2003 по 04.01.2021 з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу набули у спільну сумісну власність зазначену квартиру. Так відповідачка 10.10.2014 уклала з ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» договір купівлі-продажу майнових прав №3924-Н щодо набуття права власності на зазначену квартиру. 18.10.2016 за відповідачкою у Державному реєстрі прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на цю квартиру. Позивач вважає, що оскільки майно придбано у період шлюбу то воно належить до спільної сумісної власності подружжя. Він має право на поділ спільного майна, а при поділі частки подружжя є рівними. Відповідачка подала зустрічний позов у якому просила визнати спірну квартиру її особистою власністю. У з позивачем них як у подружжя не було коштів на придбання квартири. Натомість її батьки мали певні доходи і статки. Саме за їх кошти була придбана квартира. Особисто батько вів переговори щодо придбання квартири. На підставі цього вважає квартиру своєю особистою власністю. Після закриття підготовчого провадження відповідачка подала додаткові пояснення у яких навела заперечення проти позову. Заперечення мотивувала тим, що нею вживалися спроби укласти мирову угоду з позивачем але згоди досягти не вдалося через зловживання ним своїми процесуальними правами. Позивач змінював вимоги, вимагав сплатити компенсацію половини вартості квартири та одночасно подарувати квартиру сину тощо. Також обговорювалися інші варіанти мирного врегулювання але з позивачем не вдалося досягти домовленості. Вказувала, що відповідач не брав участі у купівлі квартири та її ремонті. У разі задоволення позову відповідачка вважала за доцільне визначити спосіб захисту шляхом сплати позивачу компенсації виходячи з ціни квартири станом на час придбання. На підтвердження її позиції просила визнати явку позивача обов`язковою, викликати свідків [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені у позові вимоги та заперечував проти вимог зустрічного позову, вважала, що у справі достатньо доказів для остаточного вирішення справи. Відповідачка та її представник належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду але до суду не з`явилися й про поважність причин неявки суду не повідомляли. Таким чином згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України немає перешкод для судового розгляду. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29.03.2023 судом прийнято позовну заяву й відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 18.09.2023 за клопотанням позивача застосовані заходи забезпечення позову. Так накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , шляхом заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Ухвалою суду від 08.01.2024 роз`єднані позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним сумісним майном подружжя квартири [ADDRESS] та автомобіля марки SKODA OCTAVIA А5, 2013 року випуску, поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] та транспортний засіб автомобіль марки SKODA OCTAVIA А5, 2013 року випуску, у самостійні провадження: - позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним сумісним майном подружжя квартири [ADDRESS] , поділ квартири та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] ; - позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля марки SKODA OCTAVIA А5, 2013 року випуску, поділ автомобіля та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на автомобіль марки SKODA OCTAVIA А5, 2013 року випуску. Ухвалою суду від 08.01.2024 зупинене провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №592/12238/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав №3924-Н від 10.10.2014 року у частині покупця, визнання [PERSON] покупцем майнових прав на квартиру. 21.07.2025 суду повідомлено про набрання законної сили рішенням суду у справі №592/12238/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 09.10.2024 у справі № 592/12238/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» про визнання правочину частково недійсним, третя особа без самостійних вимог [PERSON] , у задоволені позову відмовлено. 17.07.2025 рішення суду набрало законної сили. Ухвалою суду від 30.07.2025 відновлено провадження у справі за позовом та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 18.09.2025 закрито підготовче провадження по справі. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд установив, що з 09.08.2003 по 04.01.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ковпаківського суду м.Суми у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу №592/11756/20 від 01.12.2020 шлюб між сторонами розірвано. 04.01.2021 це рішення суду набрало законної сили. У період перебування у шлюбі з позивачем, тобто 10.10.2014, відповідачка уклала з ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» договір купівлі-продажу майнових прав №3924-Н щодо набуття права власності на двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] навпроти будинку [ADDRESS] за ціною 311 322 грн. За умовами договору продавець зобов`язався передати покупцю квартиру, а покупець оплатити її вартість повністю. Згідно умов договору визначено оплата згідно графіком: до 15.10.2014 195 705 грн.; до 30.12.2014 16 500 грн; до 30.06.2015 49 500 грн; до 30.12.2015 49 517 грн. 24.04.2016 ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» на виконання зазначеного договору передало відповідачці двокімнатну квартиру загальною площею 59,2 кв. м. житловою 30,05 кв. м. за [ADDRESS] , про що складений акт прийому-передачі квартири від 24.04.2016. У акті сторони визнали, що не мають претензій одна до одної. 18.10.2016 за відповідачкою на підставі зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на зазначену квартиру, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1061257759101. Вартість квартири на час подачі позовної заяви становила 1 078 200 грн згідно звіту про оцінку майна НС 44/3-23 від 23.03.2023, а тому ціна позову, а саме 1 / 2 частини квартири, позивачем визначена у сумі 539 100 грн. Встановлені факти визнаються сторонами та підтверджуються зазначеним рішенням суду, договором купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно, копії яких додані до справи та висновком експерта. Також суд установив, що відповідачка мала постійне місце роботи та отримувала стабільний дохід, зокрема у 2013 році у сумі 58 251,87 грн., у 2014 році - 61 527,45 грн., у 2015 79 662,31 грн. За цей період відсутні відомості про доходи відповідача у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податку. Згідно трудової книжки позивача він з 01.08.2005 по 06.11.2015 працював в УМВС в Сумській області та з 07.11.2015 по 18.07.2019 у ГУ НП в Сумській області. Ці фати підтверджуються відомостями про доходи сторін у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податку, копією трудової книжки позивача. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст. 60, 61, 69, 70,71 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачка заперечуючи проти позову не надала належних, допустимих і переконливих доказів на підтвердження того, що спірна квартира є її особистою власністю, а кошти на придбання квартири набуті за обставин з яких їх неможна вважати спільними коштами подружжя. З зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав вбачається, що він укладений відповідачкою у її інтересах та направлений на набуття для неї прав власності на спірну квартиру. Сторони не надали доказів на підтвердження походження коштів на придбання квартири. Разом з цим відповідачка не подала доказів походження коштів на придбання квартири від батька та умови на яких такі кошти буди надані. На підставі досліджених доказів, встановлених обставин та ураховуючи наведені положення закону суд вважає, що слід виходити з презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно. На підставі наведених положень закону, встановлених фактів та висновків суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони мають право у судовому порядку поділити це майно. Відтак суд вважає, що позивач має право на визнання за ним право власності на половину спірної квартири. Ураховую наведене слід поділити майно подружжя визнавши за позивачем право половину зазначеної квартири, а відповідачці залишити іншу половину. Такого способу захисту прав позивача достатньо. Задоволення основного позову виключає задоволення зустрічного. Таким чином основний позов підлягає задоволенню повністю, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Позивач просив визнати спірну квартиру спільним сумісним майном, однак окреме задоволення цієї вимоги не спрямоване на захист права позивача. Встановлення такого факту достатньо у мотивувальній частині рішення. Відповідачка просила визначити позивачу компенсацію половини вартості квартири виходячи з ціни на момент придбання. На таке суд зазначає, що згідно з частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином спосіб захисту прав належить позивачу. Окрім того згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України компенсація співвласникові його частки може бути надана лише за наявності згоди. Під час розгляду справи позивач не виказував згоди на отримання компенсації. Щодо вартості квартири на час її придбання слід зазначити, що в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Тож немає підстав для врахування вартості квартири на час її набуття. Розподіл витрат Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір за ставкою згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 1 відсоток ціни позову, тобто у сумі 5 391 грн.(1 відсоток від 539 100). Оскільки основний позов задоволений повністю то слід стягнути з відповідачки на користь позивача відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved