Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) витребувати квартиру з незаконного володіння відповідачки та зобов`язати її передати йому квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 23.07.2020, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О. на ім`я відповідачки на вказану квартиру; 3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розподілу) від 23.07.2020, індексний номер 53264602, прийняте приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О., права власності на квартиру, яка була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного свідоцтва; 4) припинити право власності відповідачки на квартиру та визнати право власності за ним (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2129711023101). Позов обґрунтовує тим, що 22.02.2007 між ПАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладений Кредитний договір № ZP38AU19010052, відповідно до умов якого забезпеченням виконання останнім зобов`язань виступає автомобіль DAEWOO-FSO LANOS TF69Y, тип легковий седан, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, 22.02.2007 між позивачем та ПАТ «ПРИВАТБАНК» укладено Договір застави рухомого майна № ZP38AU19010052, відповідно до якого [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ZP38AU19010052 від 22.02.2007 передано автомобіль DAEWOO-FSO LANOS TF69Y, тип легковий седан, державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску. У лютому 2013 році позивач для погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок нестачі грошових коштів, звернувся до банку, та запропонував повернути їм автомобіль для повного погашення заборгованості. Позивач передав транспортний засіб та ключі від нього співробітникам ПАТ «ПРИВАТБАНК», які продали транспортний засіб третім особам, а грошові кошти внесли на погашення заборгованості за кредитним договором. У той самий час позивачу повідомили, що автомобіль продано для погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач був впевнений, що кредит повністю погашено. Позивачу на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , у якій він проживає і зареєстрований з 07.12.2004 по даний час. 22.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 10200 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у сумі 199 225,56 гривень, з яких 197 525,56 гривень заборгованість за кредитним договором, 1 700 гривень витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису. 15.11.2019 в рамках виконавчого провадження № 53998347 державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 07.07.2020 ДП «СЕТАМ» проведені електронні торги, за результатами яких відповідачку було визнано переможцем щодо квартири, яка належала [PERSON] . Майно реалізовано за 232 589,70 гривень. 17.07.2020 державним виконавцем Сіваковою О.О. складено акт про проведення електронних торгів. 23.07.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О. видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1016 на ім`я відповідачки та того ж дня здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за останньою. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20 позовну заяву [PERSON] про скасування виконавчого напису № 10200 від 22.11.2016 задоволено, а виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11.02.2022 у справі № 334/4498/21 позов [PERSON] про визнання електронних торгів недійсними задоволено. Визнано недійсними електронні торги, протокол, акт про проведені електронні торги, свідоцтво про придбання нерухомого майна, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинено право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнано право власності за [PERSON] на квартиру. В подальшому вказане рішення було скасовано, але це не змінює факту того, що позивач був необізнаний про відчуження його єдиного нерухомого майна. Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.08.2023 у справі № 334/4498/21 рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11.02.2022 скасовано. Постановою Верховного Суду від 06.03.2024 постанову Запорізького апеляційного суду від 22.08.2023 залишено в силі. На даний час існує реальна загроза виселення [PERSON] з належної йому до незаконних торгів квартири на підставі виконавчого напису, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.01.2021 у справі № 334/4026/20, яким виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, є обов`язковим до виконання на всій території України. Визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, прямо свідчить про відсутність законних підстав для примусової реалізації його майна на момент проведення електронних торгів. Продаж квартири на електронних торгах відбувся на підставі виконавчого напису, який згодом був визнаний незаконним. Таким чином, правова підстава, яка формально легітимізувала звернення стягнення та подальшу реалізацію майна, є недійсною. Хоча самі торги не були визнані недійсними, первинна правова підстава для їх проведення - виконавчий напис - визнана судом такою, що не підлягає виконанню. Це ставить під сумнів законність набуття права власності відповідачкою, оскільки відсутня належна правова підстава для звернення стягнення на майно [PERSON] . Хоча у справі [PERSON] оскарження дійсності торгів у вищих інстанціях виявилося невдалим через пропущення строків, факт незаконності первинної підстави для відчуження майна залишається встановленим судовим рішенням. Внаслідок примусової реалізації майна [PERSON] на підставі виконавчого напису, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, було порушено його право власності. Відсутність волі [PERSON] на відчуження майна, нерухоме майно, що належало [PERSON] вибуло з його володіння поза його волею, оскільки він не був належним чином повідомлений про виконавче провадження, арешт майна та проведення торгів. Оскільки право власності відповідачки набуто на підставі незаконної примусової реалізації, державна реєстрація цього права підлягає скасуванню. Оскільки виконавчий напис, на підставі якого відбулася реалізація майна, визнано таким, що не підлягає виконанню, підстава для набуття права власності відповідачкою є сумнівною, незаконною та не відповідає вимогам закону. Оскільки його нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] , вибуло з володіння [PERSON] поза його волею, має право витребувати його від особи, яка на даний момент є його незаконним володільцем. Оскільки судом було встановлено, що [PERSON] не був належним чином повідомлений про проведення торгів та відчуження його майна, волевиявлення на продаж його квартири було відсутнє. Таким чином, договір купівлі-продажу, укладений за результатами недійсних торгів, не може вважатися таким, що відбувся за вільною волею [PERSON] . По суті, вчинення виконавчого напису відбулось внаслідок зловмисної домовленості представника ПАТ «ПРИВАТБАНК» з приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Квартира за адресою: [ADDRESS] вибула з володіння позивача без його згоди, так як він не знав про те, що його нерухоме майно було арештовано, оцінено, передано на реалізацію через прилюдні торги, а в подальшому продано на прилюдних торгах. Відсутність проінформованості позивача про реалізацію його єдиного нерухомого майна свідчить про те, що його нерухоме майно вибуло поза його волею.Щодо неправомірності набуття права власності на нерухоме майно є чітка позиція Верховного Суду, яка складається з низки правових позицій, це зокрема: Постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, Постанова ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, Постанова ВП ВС у справі № 199/8324/19, Постанова ВП ВС від 01.09.2021 у справі № 910/1234/20, Постанова ВС від 15.03.2021 у справі № 904/5678/19, Постанова ВС від 10.06.2020 у справі № 910/7890/19, Постанова ВС від 25.02.2020 у справі № 916/1111/19, Постанова ВС від 05.12.2018 у справі № 914/2222/18, Постанова ВС від 18.09.2019 у справі № 917/3333/19. Представник [PERSON] адвокат Богач А.О. подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначила, що з твердженням позивача, що аналіз змісту позовної заяви, дає підстави встановити, що її обґрунтування зводяться до одного та єдиного доводу, а саме наявності рішення суду, яким було визнано виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було у минулих періодах відкрито виконавче провадження та реалізовано зазначену квартиру у порядку примусового виконання шляхом проведення прилюдних торгів, що нині на думку позивача є достатньою підставою для витребування майна у відповідачки та задоволення інших наведених у позові позовних вимог, погодитися не можуть. [PERSON] у минулих періодах звертався до суду з позовом про визнання електронних торгів, на яких було реалізовано належну йому квартиру, недійними. Судовими рішення у справі № 334/4498/21 було встановлено відсутність підстав для визнання електронних торгів недійсними, на яких було реалізовано квартиру за адресою [ADDRESS] . Позивачу, ще до моменту реалізації його квартири на електронних торгах, було достеменно відомо про наявність відкритого у відношенні нього виконавчого провадження, в рамках якого і буде у подальшому виставлено на електронні торги його квартиру з метою погашення наявної заборгованості. Таким чином, позивач ще у минулих періодах, починаючи з дня прийняття державним виконавцем та направлення йому постанови про опис та арешт спірної квартири був обізнаний про те, що державним виконавцем вчиняються дії щодо реалізації належної йому квартири. Спираючись на зазначене, відповідачка не може вважатися недобросовісним набувачем спірної квартири, а позивач не може посилатися на те, що йому до визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, було невідомо про наявність виконавчого провадження, у якому з нього стягуються кошти, а також те, що виконавцем вчиняються дії, щодо реалізації майна на електронних торгах. У подальшому, позивач повторно звертався до суду з позовом про визнання цих же електронних торгів недійсними, нібито, з інших підстав. Проте, рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12.08.2024 у справі № 334/2713/24 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено.Суд вдруге встановив підстави законності проведених електронних торгів та правомірність набуття [PERSON] на таких торгах у власність квартири. Самі електронні торги (треті) були проведені 07.07.2020, а 23.07.2020 [PERSON] видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 1016. Проте, рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за позовом [PERSON] прийнято Ленінським районним судом міста Запоріжжя у справі № 334/4026/20 лише 01.04.2021, а набрало законної сили 01.05.2021. Таким чином, в момент набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру на електронних торгах, жодних підстав для недійсності або ж незаконності таких торгів не існувало, в силу чого, така квартира нині не може бути витребувана з її володіння, а її право власності на неї припинено, оскільки за даних правовідносин, права відповідачки захищені частиною другою статті 388 ЦК України. Питання визнання електронних торгів недійними та витребування майна придбаного на електронних торгах з чужого володіння, за умови скасування у подальшому виконавчого напису нотаріуса на підставі якого відбувалося виконавче провадження й реалізовувалося таке майно, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом. У своєму позові, позивач посилається на те, що така квартира вибула з його володіння поза його волею, що на його думку згідно частиною першою статті 388 ЦК України є достатньою підставою для такого витребування майна у відповідачки. Однак, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, за умови наявності виконавчого провадження, така воля власника майна не є необхідною, так як у процедурах примусового відчуження майна в межах виконавчого провадження діють обмеження правосуб`єктності такого власника майна. Посилання позивача на те, що нерухоме майно, що йому належало вибуло з його володіння поза його волею, а він не був проінформований про реалізацію його єдиного нерухомого майна і зазначене встановлено рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11.02.2022 у справі № 334/4498/21 взагалі не заслуговують на увагу. Зазначене пояснюється тим, що рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11.02.2022 у справі № 334/4498/21 було повністю скасоване постановою Запорізького апеляційного суду від 22.08.2023, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 06.03.2024. У позові позивач робить посилання на нібито релевантну практику Верховного Суду щодо даних правовідносин, а саме постанови Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 910/1234/20, від 15.03.2021 у справі № 904/5678/19, від 10.06.2020 у справі № 910/7890/19, від 25.02.2020 у справі № 916/1111/19, від 05.12.2018 у справі № 914/2222/18, від 18.09.2019 у справі № 917/3333/19, від 20.11.2019 у справі № 922/3456/18 та на інші однак зазначені постанови у Єдиному державному реєстрі судових рішень взагалі відсутні. Так, за номером справи № 910/1234/20 у ЄДРСР міститься ухвала КГС ВС від 16.11.2020 про відмову у відкритті касаційного провадження про стягнення коштів. За номером справи № 904/5678/19 у ЄДРСР міститься рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2020 про стягнення заборгованості по заробітній платі. За номером справи № 910/7890/19 у ЄДРСР міститься судовий наказ Господарського суду м. Києва від 20.06.2019 про стягнення заборгованості по орендній платі за договором. За номером справи № 916/1111/19 у ЄДРСР міститься рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2019 про стягнення коштів. За номером справи № 914/2222/18 у ЄДРСР міститься рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 про стягнення заборгованості за перевищення договірної величини споживання електричної енергії. За номером справи № 917/3333/19 у ЄДРСР взагалі відсутні будь-які ухвали або рішення. За номером справи № 922/3456/18 у ЄДРСР міститься ухвала Господарського суду Харківської області від 05.02.2019 про повернення позовної заяви про стягнення коштів. Інші постанови, на які позивач посилається у тексті своєї позовної заяви також не знаходять свого підтвердження існування. Відтак, відсутні підстави для констатації факту наявності підстав для витребування спірної квартири у відповідачки за даних правовідносин, так як скасування виконавчого напису, не є такою підставою. Твердження позивача про те, що набуття права власності на підставі правочину визнаного недійсним не створює правових наслідків для сторін також є безпідставними та не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки відповідачка набула право власності на підставі правочину, який зводиться до купівлі-продажу на електронних торгах, який визнаний недійсним не був, а навпаки в рамках розгляду судових справ було підтверджено законність їх проведення. Тобто, відповідачка не набувала право власності на підставі безпосередньо виконавчого напису, який був у подальшому скасований. Отже, сторона відповідача вважає, що позивачем у позові жодним чином не доведено та не спростовано законність набуття нею права власності на спірну квартиру, внаслідок чого зазначена квартира не може бути витребувана з її володіння, а право власності на правомірно та добросовісно набуте нею таке майно за відплатним договором з електронних торгів не підлягає припиненню, а свідоцтво про його придбання, визнанню недійсним, так як в даному випадку права [PERSON] захищені частиною другою статті 388 ЦК України. Представник третьої особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адвокат Якушев С.О. подав пояснення щодо позовної заяви, в якій просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначив, що 22.11.2016 приватний нотаріус Бондар І.М. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 10200, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № ZP38AU19010052 від 22.02.2007 у сумі 199 225,56 гривень. 23.05.2017 державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі винесла постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого напису. Стягувачем у виконавчому провадженні був АТ КБ «ПРИВАТБАНК», боржником був [PERSON] . Постановою державного виконавця від 15.11.2019 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Того ж дня, постановою державного виконавця призначено Черніка В.Ф. відповідальним зберігачем описаного майна (квартири). Постановою державного виконавця від 16.12.2019 у виконавчому провадженні № 53998347 призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. 13.02.2020 суб`єкт оціночної діяльності провів оцінку арештованого майна, про що складено звіт № 216/19 про визначення ринкової вартості нерухомого майна, який 03.03.2020 надійшов до Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі. 04.03.2020 сторін виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією повідомлено про результати оцінки арештованого майна. 27.04.2020 начальник Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі оформив та направив до Запорізької філії ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованої квартири. 26.05.2020 та 16.06.2020 ДП «СЕТАМ» провело перші та другі електронні торги, які не відбулись. 07.07.2020 ДП «СЕТАМ» провело треті електронні торги, про що складено протокол № 489427, відповідно до якого переможцем торгів визнано [PERSON] . Майно реалізоване за ціною 232 589,70 гривень. Згідно з платіжним дорученням від 18.07.2020 отримані від продажу майна боржника кошти у сумі 199 225,56 гривень, перераховані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для погашення заборгованості [PERSON] за виконавчим документом від 22.11.2016. 17.07.2020 державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі склав акт про проведення електронних торгів при примусовому виконанні виконавчого напису № 10200. 20.07.2020 державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 53998347 з примусового виконання вказаного виконавчого на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі згідно з виконавчим документом. 23.07.2020 приватний нотаріус Бєлоусова В.О., на підставі акту про проведені електронні торги, видала [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1016. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 10200, вчинений 22.11.2016 приватним нотаріусом Бондар І.М. Отже, на час здійснення третіх електронних торгів (07.07.2020) виконавчий напис був чинним, а тому у ВДВС були відсутні будь-які правові підстави для не проведення електронних торгів. Основними підставами для пред`явлення цього чергового позову черговим адвокатом Черніка В.Ф. є: 1) визнання виконавчого напису № 10200 від 22.11.2016 таким, що не підлягає виконанню на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20; 2) нібито порушення процедури реалізації майна, хоча жодним рішення суду це не встановлено. Визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не свідчить про відсутність законних підстав для примусової реалізації мого майна на момент проведення електронних торгів; 3) так звана «незаконність набуття права власності на підставі недійсного виконавчого напису», обґрунтована представником позивача нібито правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.09.2021 у справі № 910/1234/20, від 18.04.2018 у справі № 310/11534/15-ц, від 15.03.2021 у справі № 904/5678/19, від 10.06.2020 у справі № 910/7890/19, від 25.02.2020 у справі № 916/1111/19, від 05.12.2018 у справі № 914/2222/18, від 18.09.2019 у справі № 917/3333/19, які не знайдено в жодних сервісах: ані в Єдиному державному реєстрі судових рішень: в https://reyestr.court.gov.ua/, ані в https://court.opendatabot.ua/. Однак, всі ці справи, окрім № 310/11534/15-ц, це господарські справи, які не можуть бути аналогічними до цієї справи цивільної юрисдикції. У позові представником позивача весь час використовується термін «незаконні» торги квартири, хоча жодним рішення суду цей юридичних факт не встановлено. Представник позивача зазначив про наявність рішень судів за судовими справами з приводу цього ж самого позивача та цього ж предмету позову/квартири: 1) за позовом [PERSON] у справі № 334/4498/21 про визнання електронних торгів - позов не задоволено; 2) рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20 за позовом [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Однак, зовсім забутою є інша цивільна справа № 334/2713/24, у цьому ж складі суду, за позовом [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] , Державного підприємства «СЕТАМ», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ КБ «ПРИВАТБАНК», про визнання електронних торгів недійсними. В позові відмовлено 12.08.2024 рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя. 06.03.2024 Верховний Суд прийняв постанову суду у справі № 334/4498/21, провадження № 61-13891св23, у якій зазначені відповідні висновки. У цій новій/третій позовній заяві позивачем не надано будь-яких нових доказів чи нового нормативно-правового обґрунтування підстав для визнання електронних торгів недійсними або для витребування квартири, а є лише запевнення про нібито наявну нову чи іншу судову практику Верховного Суду, що не відповідає дійсності. Представник третьої особи Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Сівакова О.О. подала пояснення щодо позову, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та зазначила, що на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 53998347 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Бондар І.М., виданого 22.11.2016, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми 199 225,56 гривень. 23.05.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53998347 з одночасною перевіркою майнового стану боржника. Постанову про відкриття виконавчого провадження було направлено сторонам виконавчого провадження 23.05.2017 рекомендованою кореспонденцією. Згідно відповіді ДФС від 27.08.2019 у боржника відсутні розрахункові рахунки в установах банків. Згідно відповіді ДФС від 27.08.2019 про джерела отримання доходів відомості відсутні. Згідно відповіді ПФУ від 27.08.2019 боржник пенсію не отримував. Згідно довідки Користувача АІС «Автомобіль» від 15.10.2019 у боржника відсутні транспортні засоби. Тобто перш ніж звернути стягнення на нерухоме майно боржника, державним виконавцем були здійснені заходи щодо виявлення іншого майна боржника. 15.11.2019 державним виконавцем з представником стягувача був здійснений вихід за адресою боржника [ADDRESS] . Двері квартири відчинив боржник та його дружина. Боржнику були надані роз`яснення щодо наслідків невиконання виконавчого документа. 15.11.2019 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме вказаної квартири. 15.11.2019 державним виконавцем винесено постанову про визначення відповідального зберігача, відповідно якої відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна був призначений позивач. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника та постанова про визначення відповідального зберігача були направлені сторонам виконавчого провадження 15.11.2019 рекомендованою кореспонденцією. Так, з метою здійснення оцінки нерухомого майна боржника 09.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні, а саме виготовлення технічної документації на квартиру [ADDRESS] та надання правовстановлюючих документів на об`єкт. Після надходження правовстановлюючих документів та технічної документації на об`єкт нерухомості, 16.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. На неодноразові виклики державного виконавця боржник до відділу ДВС не з`являвся. 03.03.2020 до відділу надійшов звіт про визначення вартості нерухомого майна, відповідно якого вартість майна склала 332 271 гривня. Так, 04.03.2020 державним виконавцем сторонам виконавчого провадження рекомендованої кореспонденцією було направлено повідомлення про результати оцінки майна, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що він не був знайомий з матеріалами виконавчого провадження, внаслідок чого не міг знати про вартість оцінки належного йому майна i, як наслідок, не мав змоги оскаржувати дії державного виконавця та суб`єкта оціночної діяльності. Разом з тим, державний виконавець повідомив позивача про результати оцінки майна рекомендованою кореспонденцією. Таким чином, позивач був ознайомлений з результатами визначення вартості майна та не скористався правом на його оскарження. 12.03.2020 при виході на дільницю за адресою боржника: [ADDRESS] , двері квартири ніхто не відчинив. У дверях державним виконавцем був залишений виклик, про що був складний акт державного виконавця. Згідно довідки № 01-17\\02\\0540 від 03.03.2020 Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у квартирі зареєстровано 2 особи: [PERSON] та [PERSON] . Станом на 27.04.2020 боржник не здійснив жодних дій та заходів щодо погашення заборгованості за виконавчим документом. 27.04.2020 до ДП «СЕТАМ» державним виконавцем було передано заявку на реалізацію арештованого майна, а саме квартири [ADDRESS] .26.05.2020 на перших електронних торгах за лотом № 419206, протокол № 481739, проведених ДП «СЕТАМ», майно за ціною 332 271 гривня не було реалізоване. 16.06.2020 на других електронних торгах за лотом № 423852, протокол № 485292, проведених ДП «СЕТАМ», майно за ціною 282 430,35 гривень не було реалізоване. 07.07.2020 на третіх електронних торгах за лотом № 427594, протокол № 489427, проведених ДП «СЕТАМ», майно за ціною 232 589,70 гривень було реалізоване. Переможцем електронних торгів визначена [PERSON] . На підставі протоколу проведення електронних торгів № 42794, лот № 489427 від 07.07.2020, затвердженого ДП «СЕТАМ» переможцю електронних торгів 17.07.2020 був виданий акт про проведені електронні торги. 17.07.2020 копія відповідного акта була направлена сторонам виконавчого провадження. Від реалізації нерухомого майна боржника, на користь стягувача було перераховано 199 225,56 гривень. 20.07.2020 державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження згідно пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Боржник з 23.05.2017 був обізнаний про відкрите виконавче провадження ВП 53998347. Жодна дія, жоден процесуальний документ державного виконавця, винесені в рамках виконання виконавчого документа, не були оскаржені боржником згідно чинного законодавства.Твердження позивача про те, що він був необізнаний про відкрите виконавче провадження, був необізнаний про проведення електронних торгів, не відповідає дійсності та суперечить матеріалам виконавчого провадження. Протягом тривалого часу з 2020 року переможець електронних торгів [PERSON] , як добросовісний набувач майна, не може ним користуватися. В порушення частини третьої статті 13 ЦК України позивач своїми діями, які вчиняються ним, завдає шкоду добросовісному набувачу нерухомого майна, а також зловживає правом в інших формах. Рішенням у справі № 334/4026/20 від 01.04.2021, виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, однак, на момент проведення електронних торгів 07.07.2020, та на момент закінчення виконавчого провадження 20.07.2020 виконавчий документ був чинний. Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.12.2023 рішення від 11.02.2022 у цій справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 24.05.2023 постанову Запорізького апеляційного суду від 13.12.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.08.2023 рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11.02.2022 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду справа № 334/4498/21 від 06.03.2024 постанову Запорізького апеляційного суду від 22.08.2023 залишено без змін. Відповідно до рішення у справі № 334/2713/24 від 12.08.2024 Ленінського районного суду міста Запоріжжя у задоволенні позову [PERSON] про скасування електронних торгів та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло [PERSON] ,було відмовлено. Відповідними рішеннями судів, електронні торги з примусової реалізації нерухомого майна були визнані законними та були проведені на законних підставах. [PERSON] на законних підставах володіє придбаним на електронних торгах нерухомим майном. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 28.05.2025 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному провадженні, призначено підготовче засідання. Ухвалою про забезпечення позову від 02.06.2025 заяву представника позивача [PERSON] адвоката Ускової Ірини Іллівни про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено [PERSON] вчиняти дії з розпорядження квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні заяви в іншій частині відмовлено. Ухвалою про призначення судового розгляду від 24.06.2025 у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Ускової Ірини Іллівни про витребування доказів відмовлено. Закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Великанов М.О. в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Причини неявки не повідомили. З заявою про розгляд справи без їх участі не зверталися. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Богач А.О. в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Причини неявки не повідомили. З заявою про розгляд справи без їх участі не зверталися. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адвокат Якушев С.О. в судове засідання не з`явився. У письмових поясненнях просив розгляну справу без його участі. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Причини неявки не повідомив. З заявою про розгляд справи без його участі не звертався. Представник третьої особи Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Сівакова О.О. в судовому засіданні зазначила на обставинах, викладених у письмових поясненнях. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова В.О. в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представника третьої особи Сівакової О.О., дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 22.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис № 10200 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № ZP38AU19010052 від 22 лютого 2007 року у розмірі 199 225,56 гривень. 23.05.2017 державним виконавцем Дніпровського ВДВС міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Білокур Л.А. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження № 53998347 з примусового виконання вказаного виконавчого напису та про арешт майна боржника. 15.11.2019 державним виконавцем Білокур Л.А. винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої була описана та накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42.8 кв.м., житловою площею 19.9 кв.м., що належить боржнику [PERSON] . Відповідальним зберігачем призначений [PERSON] . Опис та арешт майна проведені в присутності представника стягувача та двох понятих. Також 15.11.2019 державним виконавцем Білокур Л.А. винесена постанова призначення відповідального зберігача, відповідно до якої відповідальним зберігачем квартири [ADDRESS] призначений [PERSON] . Постановами про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні та по призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Сівакової О.О. від 09.12.2019 та 16.12.2019 у виконавчому провадженні № 53998347 призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі, які надіслані за адресою місця проживання [PERSON] , що підтверджується копіями конвертів. 13.02.2020 суб`єкт оціночної діяльності провів оцінку арештованого майна, про що складено звіт № 216/19 про визначення ринкової вартості нерухомого майна, який 03 березня 2020 року надійшов до Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі, та повідомлено [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується листом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 04.03.2020 № 24200 та фіскальними чеками від 05.03.2020. Повідомлення або відомості про оскарження оцінки арештованого майна, а саме квартири [ADDRESS] до Дніпровського відділу ДВС у місті Запоріжжі станом на 27.04.2020 не надходило, що підтверджується довідкою про відсутність надходження повідомлення про оскарження оцінки від 27.04.2020 № 45213. 27.04.2020 начальник Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі оформив та направив до Запорізької філії ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . 26.05.2020 та 16.06.2020 ДП «Сетам» провело перші та другі електронні торги, які не відбулись, що підтверджується протоколами проведення електронних торгів № 485295 від 16.06.2020 та № 481739 від 26.05.2020. 07.07.2020 ДП «Сетам» провело треті електронні торги, про що складено протокол № 489427, відповідно до якого переможцем торгів визнано [PERSON] . Майно реалізоване за ціною 232 589,70 гривень. Розпорядженням № 53998347 від 15.07.2020 грошові кошти в сумі 220 960,21 гривень, які 14.07.2020 надійшли на рахунок з обліку депозитних сум примусового виконання виконавчого листа № 10200, розподілено СОД [PERSON] , АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Згідно з платіжним дорученням № 5993 від 15.07.2020, отримані від продажу майна боржника кошти у розмірі 199 225,56 гривень, перераховані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для погашення заборгованості [PERSON] за виконавчим документом від 22 листопада 2016 року. 17.07.2020 державним виконавцем Сіваковою О.О. складено акт про проведення електронних торгів при примусовому виконанні виконавчого напису № 10200. 20.07.2020 державним виконавцем Сіваковою О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 53998347 з примусового виконання виконавчого напису № 10200, вчиненого 22.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі згідно з виконавчим документом. 23.07.2020 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова В.О., на підставі акта про проведені електронні торги, видала [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстровано в реєстрі за № 1016. Відповідно до інформацій з ДРРП на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.07.2020 № 1016, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О., власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . З відомостей про об`єкт нерухомого майна вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1630, власником вказаної квартири був [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12.08.2024 у справі № 334/2713/24 за позовом [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] , Державного підприємства «СЕТАМ», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про визнання електронних торгів недійсними, яке набрало законної сили 12.09.2024. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20 визнано виконавчий напис, вчинений 22.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 10200 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 199 225,56 гривень, таким, що не підлягає виконанню. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності, про що зазначено у статті 392 ЦК України. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: (1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; (2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; (3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Суд встановив, що правові підстави набуття відповідачкою права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку примусового виконання виконавчого напису № 10200, вчиненого 22.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 199 225,56 гривень, відпали, оскільки рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.04.2021 у справі № 334/4026/20 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира підлягає поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За таких обставин у цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача з вимогою про витребування спірної квартири з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання захисту права приватної власності позивача. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності позивача та захист такого права шляхом повернення у власність позивача спірної квартири, що незаконно вибула з такої власності. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Проте, у даному випадку ненадання відповідачці компенсації в зв`язку з витребуванням спірної квартири, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлена можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 754/1198/20. Також Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18) зауважив, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які потрібно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. У постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження № 61-10653св20) Верховний Суд звернув увагу на те, що саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна, так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими є, зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно. Суд вважає, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Крім цього, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18). Більше того, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення право власності відповідачки на спірну квартиру та визнання права власності за позивачем не підлягають задоволенню, оскільки вони не є необхідними для ефективного захисту прав та інтересів позивача. Також не є необхідними для ефективного захисту прав та інтересів позивача його вимога про зобов`язання відповідачки передати йому спірну квартиру, оскільки належним способом захисту у цій справі є саме витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд не бере до уваги кредитний договір № ZP38AU19010052 від 22.02.2007, договір застави рухомого майна № ZP38AU19010052 від 22.02.2007, лист Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 18.04.2024 № 10353/40/01-2024, оскільки вони не стосуються предмета доказування у цій справі та відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України не є належними доказами. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та витребування з незаконного володіння відповідачки на користь позивача квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи учасників справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 325,90 гривень за вимогу немайнового характеру.

Outcome: partial