Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] вказав, що відповідно до розписки від 15.11.2018, [PERSON] позичив в [PERSON] гроші в сумі 20 000 (Двадцять тисяч) доларів США строком на 4 місяці та зобов`язався повернути до 15.03.2019. Крім цього, на зазначеній розписці містися письмова розписка [PERSON] про те, що вона не заперечує і дає згоду своєму чоловікові [PERSON] на позику грошових коштів у сумі 20 000 (Двадцять тисяч) доларів США в [PERSON] . Проте, у визначений в розписці строк відповідачі коштів не повернули. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи, як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Позивач звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № б-63цс13 міститься висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Позивач вказав, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить розписка від 15.11.2018. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України. Між позивачем [PERSON] (як позикодавцем) та [PERSON] (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже, у позикодавця наявний оригінал розписки. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Відтак, ствердив позивач, [PERSON] у порушення умов розписки не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченому розпискою від 15.11.2018. Щодо належності відповідачів позивач просить врахувати наступне. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 187/998/16-ц від 05.10.2020, за наслідками розгляду справи з аналогічними обставинами, де дружина надавала згоду на позичання коштів, вказав, що суди зробили обґрунтовані висновки про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми позики, відсотків за користування позикою і трьох відсотків річних. У постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13 зазначено, що «договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби, не створює обов`язків для іншого з подружжя». У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 639/7335/15-ц зазначено, що «тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.». З огляду на вказане, позивач вважає за доцільне визначити у процесуальному статусі відповідачів у даній справі позичальника [PERSON] та його дружину [PERSON] , яка надавала згоду на позику коштів. Щодо строків позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав позивач просить врахувати наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СOVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СOVID -19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12.03.2020 на усій території України було встановлено карантин, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» відмінено з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. Тобто, з 12.03.2020 і до скасування карантину, позовна давність продовжена Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Окрім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Із вказаних підстав позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 20000 (Двадцять тисяч) доларів США заборгованості за договором позики, згідно розписки від 15.11.2023. 16.01.2025 представник позивача подала заяву про зміну предмету позову в якій вказала, що просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість згідно розписки від 15.11.2018 у сумі, еквівалентній 20000 (Двадцять тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення. 05.03.2025 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником відповідача [PERSON] адвокатом Сампарою Н.М., в якому представник відповідача звернула увагу на пропуск строку позовної давності. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що посилання представника позивача на продовження строку позовної давності на період дії карантину, не спростовує того, що строк позовної давності про стягнення грошових коштів за розпискою, пропущено. Також, щодо введення воєнного стану на території України вважає, що дана обставина не є безумовною підставою поновлення строку позовної давності, строк пропущення якого становить два роки та дев`ять місяців (без урахуванням строку карантину). Звертає увагу суду на те, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Аналогічний по суті висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22). Доказів про існування з 15.03.2022 по 20.12.2024, обставин, що утворились внаслідок запровадження карантину та воєнного стану в Україні, які перешкоджали [PERSON] , своєчасно звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів, представником позивача не наведено. Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/3405/19 зазначила, що зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер. Аналізуючи підстави для зупинення можна стверджувати про те, що зупинення строків було запроваджено саме з тою метою, що через існування певних обставин особа не має реальної спроможної звернутися до суду, а не з метою надання додаткового невиправданого часу для звернення за простроченими вимогами, які були прострочені без поважних причин. У постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків щодо звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Подібних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 27.03.2023 у справі № 160/14362/21, від 16.02.2023 у справі № 640/7964/21, від 18.01.2023 у справі № 160/21195/21. З приводу заявлених вимог зазначає, що дійсно [PERSON] знайомий із [PERSON] зі шкільних років, разом займалися підприємницькою діяльністю, є товаришами, вкладали грошові кошти згідно договорів. Проте, [PERSON] розписок не складав, грошових коштів не отримував, у вказаний період часу перебував за межами території України. Як вбачається з розписки, яка міститься в матеріалах справи, вона складається з двох частин, основного тексту, відповідно до якого [PERSON] начебто позичає грошові кошти та другої частини - згоди [PERSON] (дружини) на позику грошових коштів. З документу вбачається, що дві частини розписки, поза розумним сумнівом, авторами яких мають бути різні особи, [PERSON] та [PERSON] - написані одним почерком, а тому залишається незрозумілим хто її писав. Можливо [PERSON] і складала розписку чи отримувала грошові кошти, проте [PERSON] про це нічого не відомо, адже вони не проживають, як одна сім`я з 2018 року, більше того, проживають за різними адресами. Окрім того, у даній справі не доведено факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] , а цей тягар доказування є обов`язком позивача. Тому, за наведених підстав просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. 11.03.2025 представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] про пропуск строку позовної давності, оскільки з 12.03.2020 і до скасування карантину, позовна давність продовжена Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Окрім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Тому, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України) загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено, так як позивачем заявлено позовні вимоги 12.12.2024 про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики. З приводу твердження представника відповідача, що у даній справі не доведено факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] зазначає, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12.11.2020 в справі № 154/3443/18). 17.03.2025 представником відповідача [PERSON] адвокатом Сампарою Н.М. суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник зазначила, що представником позивача не надано доказів, що саме у зв`язку із запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», як і не надано доказів, що саме у зв`язку із запровадженням воєнного стану, позивач не міг звернутися з позовом до суду в межах строку позовної давності (наприклад: перебування в лікарні у зв`язку з лікуванням респіраторної хвороби COVID19, транспортні карантинні обмеження тощо). У постанові, яка прийнята в справі № 904/3405/19 Велика Палата Верховного Суду зробила наступний правовий висновок - зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер. Аналізуючи підстави для зупинення можна стверджувати про те, що зупинення строків було запроваджено саме з тією метою, що через існування певних обставин особа не має реальної спроможної звернутися до суду, а не з метою надання додаткового невиправданого часу для звернення за простроченими вимогами, які були прострочені без поважних причин. Крім того, з наявної в матеріалах справи розписки не можна встановити, коли саме кошти були передані в борг. Умови надання та повернення коштів є недеталізованими. У розписці відсутні ідентифікуючі ознаки кредитора та боржника, не зазначено усі реквізити, необхідні при складенні розписки. Як вбачається з розписки, яка міститься в матеріалах справи, вона складається з двох частин, основного тексту, відповідно до якого [PERSON] начебто позичає грошові кошти та другої частини - згоди [PERSON] на позичку грошових коштів. З документу вбачається, що дві частини розписки, поза розумним сумнівом, авторами яких мають бути різні особи, [PERSON] та [PERSON] - написані одним почерком. Отже, враховуючи той факт, що розписка не підписувалася відповідачем, відсутність факту передання грошових коштів і строк позовної давності є пропущеним - позовні вимоги не підлягають задоволенню. 24.03.2025 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником відповідача [PERSON] адвокатом Підковою І.Р., в якому представник не висловлює заперечень щодо отримання [PERSON] грошових коштів в позику. Зазначає, що відповідно до поданої розписки, [PERSON] не заперечувала проти отримання цих коштів з тих підстав, що позивач по справі [PERSON] та її чоловік із яким вона проживала на той час, були друзями та компаньйонами. Ці кошти планували вкласти в нерухомість за кордоном у Великобританії і в подальшому перепродати з націнкою отримавши дохід та розділивши його. В подальшому не дійшовши спільної згоди щодо придбання нерухомості та не знайшовши вигідного варіанту капіталовкладення подружжя домовилось на якийсь час відтермінувати цю угоду про придбання нерухомого майна. [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] . В червні місяці 2019 року [PERSON] проявила ініціативу щодо продовження пошуків нерухомості для капіталовкладення за кошти, які отримав [PERSON] , та їй було повідомлено про те, що це зробити не можливо. Через якийсь час [PERSON] дізналась, що коштів, які мали бути використані на спільний бізнес немає. З часом відносини між подружжям стали погіршуватись, втратилось взаєморозуміння та довіра між ними. Починаючи з 2019 року відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] не проживали разом та фактично припинили сімейні відносини. Станом на сьогоднішній день, [PERSON] не відомо чи повернув [PERSON] кошти позивачу [PERSON] згідно розписки від 15.11.2018 року. Також вона не може достеменно пригадати обставини надання розписки [PERSON] , оскільки перебувала на 23 тижні вагітності у вкрай незадовільному стані здоров`я і не аналізувала умов розписки, так як сторони були друзями та компаньйонами. Також, [PERSON] не може підтвердити факт передачі коштів, оскільки вона цього не бачила. Окрім того, просила суд застосувати строки позовної давності, так як право вимоги грошових коштів настало 15 березня 2019 року. Із матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] мав намір та вчиняв дії щодо повернення грошових коштів. Згідно Ухвали про відкриття провадження від 30.12.2024 року, позивач виявив намір повернути кошти після сплину 4 років і 8 місяців після виникнення права вимоги. Строк позовної давності у даній справі сплинув 15 березня 2022 року. Звертає увагу суду на те, що воєнний стан сам по собі не є поважною причиною пропуску процесуального строку, крім випадків, коли самі воєнні дії зумовили неможливість вчасно звернутись до суду. У такому разі в позовній заяві позивач мав би обґрунтувати ці випадки, надати підтвердження і з цих підстав просити суд поновити строк звернення до суду. Просить враховувати, що позивач по справі проживає у м.Тернопіль, яке не відноситься до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окуповані Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. На сьогодні, незважаючи на введення воєнного стану, Держава Україна забезпечила всі можливі умови для звернення до суду без пропущення строку позовної давності, адже у випадку відсутності можливості особисто подати позовну заяву до суду у позивача була змога зробити це засобами поштового зв`язку або чи через систему «Електронний суд». Враховуючи наведене відповідач по справі та представник приходять до висновку, що посилання [PERSON] на такі причини пропущення строків як запровадження карантину та введення воєнного стану є формальними, адже він за весь цей час не звертався з вимогою про повернення коштів до [PERSON] . Зазначає, що станом на сьогодні в Україні надалі триває воєнний стан, але це не стало перешкодою [PERSON] звернутись з позовом до суду, отже у нього існувала реальна можливість звернутись до суду. Щодо солідарної відповідальності відповідача [PERSON] просила суд врахувати, що перебування відповідачів, на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню факт укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц. Як вірно зазначив Позивач по справі посилаючись на висновок який зробив ВСУ в постанові від 19.06.2013 у справі №6-55цс13, що договір укладений одним із подружжя створює обов`язок для другого подружжя, лише у випадку, якщо його укладено в інтересах сім`ї. У позовній заяві не наведено доказів, що грошові кошти були отримані [PERSON] та якимось чином використані в інтересах сім`ї. Також, під час написання згоди [PERSON] було повідомлено про те, що від позивача [PERSON] будуть отримуватись кошти, самого факту передачі грошових коштів визначених розпискою від 15.11.2018 року в присутності [PERSON] не було, у розписці також не зазначено щодо факту їх передачі. Тому, дана угода позики грошових коштів ставиться під сумнів у зв`язку з тим, що передача грошових коштів ймовірно так і не відбулась. У позовній заяві не наведено факту передачі позивачем відповідачеві грошових коштів, отриманих позивачем за кредитним договором. Ізданої розписки не вбачається також місце виникнення зобов`язань, адже боржник і кредитор проживали у різних країнах. Тому, за наведених вище обставин просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. 26.03.2025 представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] щодо пропуску строку позовної давності, оскільки з 12.03.2020 і до скасування карантину, позовна давність продовжена Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Щодо солідарної відповідальності відповідачів зазначає, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що відповідачка [PERSON] не заперечувала проти отримання коштів з тих підстав, що [PERSON] та її чоловік на той час були друзями та компаньйонами, кошти планували вкласти в нерухомість за кордоном у Великобританії і в подальшому перепродати з націнкою, отримавши дохід та розділивши його. В червні місяці 2019 року [PERSON] проявила ініціативу щодо продовження пошуків нерухомості для капіталовкладення за кошти, які отримав [PERSON] , та їй було повідомлено про те, що це зробити не можливо. Через якийсь час [PERSON] дізналась, що коштів, які мали бути використані на спільний бізнес немає. Тобто, відповідачка не заперечує факту отримання її чоловіком [PERSON] від позивача [PERSON] коштів, стверджує, що такі мали бути використані на спільний бізнес та, відповідно, отримання доходу. Відповідачка не надала доказів того, що [PERSON] самостійно, із власної ініціативи, без її відома та підтримки, вирішив позичити кошти, придбати за них нерухомість, продати її, а виручені кошти витратити у власних інтересах. Навпаки [PERSON] стверджує, що їй було відомо про всі ці обставини, вона сама вчиняла дії, спрямовані на придбання нерухомості. Представник відповідача, описуючи дані обставини, вживає термінологію «спільний бізнес». Вказане свідчить, що кошти, отримані [PERSON] за відома дружини [PERSON] - в інтересах сім`ї, оскільки в подальшому вони мали бути спрямовані на придбання нерухомості, її продаж та отримання доходу з такої операції. Відтак, презюмується, що такий дохід в подальшому мав бути спрямований та витрачений в інтересах та на потреби сім`ї. За наведений підстав, просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді від 20.12.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/26710/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 26.05.2025 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав наведених у позові та відповідях на відзив. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сампара Н.М. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Підкова І.Р. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 15.11.2018 між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір позики, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу в позику грошові кошти в сумі 20000 доларів США, з терміном повернення позики до 15.03.2019, що підтверджується власноручною розпискою позичальника від 15.11.2018. Окрім того, на зазначеній розписці міститься письмова згода [PERSON] про те, що вона не заперечує і дає згоду своєму чоловікові [PERSON] на позику грошових коштів в сумі 20000 доларів США в [PERSON] . Однак, зазначений обов`язок відповідачем [PERSON] не було виконано, кошти не повернуто у строк визначений Договором позики. В ході розгляду справи, судом за клопотанням учасників справи, було допитано свідків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є двоюрідним братом відповідача [PERSON] , з яким в нього як родинні відносини так і ділові. Свідок вказав, що [PERSON] у березні 2019 року надавав йому в позику кошти в сумі 120 тис. доларів США під розписку терміном на 5 років, оскільки була потреба в коштах. [PERSON] відповів, що має таку можливість позичити кошти та особисто передав йому кошти. Походження позичених коштів йому невідомо. Оскільки [PERSON] довший час проживає за кордоном і працює там, то питань щодо походження цих коштів в нього не виникало. З жінкою відповідача [PERSON] він знайомий. Питання згоди на позику коштів жінки [PERSON] - [PERSON] в них не обговорювалось. [PERSON] говорив що у їх відношеннях є якісь проблеми і питань щодо позики коштів він з нею не погоджує. Тому, чи відомо було [PERSON] про укладення договору або підписання розписки на позику коштів йому невідомо. Договір між [PERSON] і адвокатським об`єднанням «Гловак і партнери» від імені якого діяв [PERSON] від 28.03.2019 року міг бути укладений, але не був виконаний. Такий договір можливо укладався але за таким договором операції не виконувались і кошти не передавались. Можливо юристи готували такий договір, але коли справа дійшла до передачі коштів, вони дійшли висновку, що невигідно через фірму проводити цю операцію. Чи було відомо [PERSON] про позику її чоловіком коштів йому невідомо. Згідно розписки яка ним надана [PERSON] - кошти не повернуті. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка доводиться дружиною позивачу [PERSON] пояснила, що вона знайома з [PERSON] та [PERSON] з 2000-х років. [PERSON] доводиться одногрупником її чоловіка. [PERSON] знає з часу їх одруження. Також, вони були у них в гостях в Англії, в Манчестері. Відносини були досить дружні. [PERSON] звертався до її чоловіка [PERSON] з проханням позичити їм з [PERSON] кошти, оскільки вони мали намір купляти в Англії будинки, робити в них ремонти і продавати. З їх слів вона зрозуміла, що вони це роблять разом і [PERSON] більше вникала у документи і процедурні питання, а [PERSON] виконував більш технічну роботу. Позичені її чоловіком гроші в сумі 20 тис. доларів США [PERSON] отримувала особисто і особисто писала розписку, щоб їх отримати. Кошти позичались [INFO] . Вона особисто була присутня при передачі 20 тис. доларів США готівкою. Передача відбувалась в її офісі за адресою [ADDRESS] . Події щодо підписання даної розписки були наступні. Оскільки в цей період на території України знаходилась тільки [PERSON] , а тому вона розписку написала внизу про те, що вона чи погоджується брати кошти, чи вони беруть у спільну власність кошти. Далі, була домовленість про те, що [PERSON] розписку забирає в Англію, де [PERSON] пише свою частину розписки про позику коштів і потім вони повертають цю розписку їй та її чоловіку Сусу. Яке точне формулювання розписки вона не пам`ятає. Під час цієї розмови було зрозуміло, що [PERSON] має передати ці кошти своєму чоловіку [PERSON] . Самого факту отримання [PERSON] вказаних коштів вона не бачила. Станом на 2018 рік в [PERSON] та [PERSON] були добрі відносини, на її думку вони проживали спільно, оскільки на 15.11.2018, коли [PERSON] приїжджала в Україну, вона була вагітна другою дитиною. Їхній син народився у вересні 2019 року, а в серпні 2019 року вона та позивач гостювали в них в Манчестері, ночували в них і все у них було гаразд. Крім того, в серпні 2020 року [PERSON] та [PERSON] разом з дітьми приїжджали в Україну і проживали разом в квартирі. Позивач дуже часто спілкувався із [PERSON] по телефону і в них все було добре до 2019 року, зокрема до початку епідемії ковіду. Далі, через деякий час [PERSON] перестав відповідати на дзвінки позивача та не виходив на контакт. Свідок пояснила, що її чоловік [PERSON] позичав [PERSON] кошти неодноразово і коштів передавалось набагато більше, але нажаль, оскільки між [PERSON] і [PERSON] були досить дружні і довірливі відносини, а тому передача цих грошей не була зафіксована в розписці. Їй відомо про розписки на 100 тис. дол. США та на 20 тис. дол. США. Загалом її чоловік позичав [PERSON] орієнтовно 300 тис. дол. США. Чи мав її чоловік за позику коштів [PERSON] отримати якусь винагороду, їй невідомо. Чи був укладений між ними договір про спільну діяльність їй невідомо. Почерк відповідачів [PERSON] і [PERSON] на двох розписках, які має вона та її чоловік від [PERSON] і [PERSON] , збігаєтья. Свідок пояснила, що [PERSON] використовував дані кошти в інтересах своє сім`ї, в інтересах ведення свого бізнесу, який вони розпочали. Про сам факт передачі коштів [PERSON] їй нічого невідомо. Чи отримав ці кошти [PERSON] вона не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він доводиться колегою [PERSON] і знайомий з [PERSON] та [PERSON] . Сус [PERSON] знає приблизно з 2014 року. З [PERSON] разом були на дні народженні [PERSON] . [PERSON] бачив декілька разів в офісі, а також зустрічався на вулиці, коли вона була разом із [PERSON] . У 2018 році [PERSON] просив його привезти гроші в сумі 20 тис. дол. США на [ADDRESS] . За цією адресою знаходилась [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] товаришував з [PERSON] та не один раз позичав йому кошти. Для чого і з якою метою він йому позичав гроші йому невідомо. Кошти в розмірі 20 тис. дол. США він взяв в офісі, який мали разом з [PERSON] . Чи проживали [PERSON] та [PERSON] спільно, чи вели спільне господарство і чи були використані ці кошти в інтересах сім`ї йому невідомо. За положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. До виниклих правовідносин, підлягають застосуванню наступні норми права. Як врегульовано ч.1 ст. 202, ст.207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд враховує, що письмова форма договору позики у вигляді розписки від імені [PERSON] , з огляду на реальний характер такого договору, є доказом не лише факту укладення, але й факту передачі грошової суми, вказаної у розписці, позичальнику. З розписки судом встановлено дату отримання зазначеної вище суми коштів відповідачем 15.11.2018, що є беззаперечним доказом наявності між сторонами відносин позики. Також, Суд зазначає, що наявність у позивача оригіналу розписки відповідно до статті 545 ЦК України підтверджує, що обов`язок відповідачем не виконано. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18. Тому, доводи представника відповідача [PERSON] про те, що доказів того, що відповідач коштів не отримував, не заслуговують на увагу. З приводу доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Сампари Н.М. про те, що відповідач розписки не складав, грошових коштів не отримував, оскільки у вказаний період часу перебував за межами України, суд зазначає наступне. Так, дійсно як вбачається із інформації №19/22267-25 наданої 19.03.2025 Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданої на запит суду, [PERSON] 06.11.2018 перетнув пункт пропуску Краківець в сторону виїзду з України та в`їхав на територію України 12.08.2021. Тож, справді станом на дату укладення договору позики, а саме 15.11.2018 [PERSON] перебував за кордоном. Однак, дана обставина не свідчить про те, що спірний договір не був підписаний відповідачем. Окрім того, зі змісту розписки вбачається, що в ній не зазначено місце її укладення. Тому, доводи представник відповідача [PERSON] про те, що відповідачем договір позики не укладався, спростовуються матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні та показами свідків, допитаних в судовому засіданні. В ході розгляду справи, представник позивача уточнила свою правову позицію, зазначивши, що грошові кошти згідно розписки від 15.11.2018, передавалися не безпосередньо [PERSON] , а надавались [PERSON] , яка повинна була передати їх позичальнику, згідно розписки. Крім цього, представник позивача пояснила, що [PERSON] передавала боргову розписку, заповнивши свою частину, [PERSON] , який перебував у Англії і останній, заповнивши її в частині, яка стосувалась його зобов`язань, повернув вказану розписку [PERSON] , що також доводиться показаннями свідка [PERSON] . Посилання представників відповідачів про те, що одержані [PERSON] грошові кошти в розмірі 20000 дол. США, згідно розписки від 15.11.2018 для передачі [PERSON] , при перетині кордону [PERSON] не декларувалися, що доводиться довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/32392-25 від 18.04.2025, Судом до уваги не беруться, оскільки кошти могли доставлятися [PERSON] не шляхом їх перевезення [PERSON] під час поїздки до Англії, а могли бути передані іншим способом (за допомогою платіжних банківських систем, передачею іншими особами, тощо). Наявність розписки наданої [PERSON] про отримання коштів, доводить факт отримання останнім спірних коштів. Яким способом були отримані [PERSON] кошти згідно боргової розписки, правового значення при вирішенні даного спору немає. Окрім того, представник відповідача [PERSON] адвокат Сампара Н.М. заперечуючи, щодо доводів позивача, у відзиві на позов посилається на те, що відповідач розписку не складав, оскільки здокументу вбачається, що дві частини розписки, поза розумним сумнівом, авторами яких мають бути різні особи, [PERSON] та [PERSON] - написані одним почерком, а тому залишається незрозумілим хто її писав. Вважала за необхідне призначити експертизу по даній справі з метою вирішення питання чи складена розписка власноручно [PERSON] та чи підписана ним. З приводу вказаних заперечень суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Суд зауважує, що представник відповідача була наділена правами, передбаченими цивільним-процесуальним кодексом України, зокрема щодо заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Однак, заявлене клопотання про призначення почеркознавчої експертизи представник [PERSON] не підтримала та відмовилась від призначення вказаної експертизи. Натомість, жодних доказів, які б підтвердили твердження сторони відповідача та спростували доводи позивача, Суду не надано. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Окрім того, Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача [PERSON] адвоката Сампари Н.М. про неможливість ідентифікації особи кредитора та боржника, оскільки закон не вимагає зазначення у розписці паспортних даних чи РНОКПП позичальника, вказана розписка містить чітке зазначення про отримання [PERSON] від [PERSON] саме в борг грошових коштів із зазначенням суми та валюти, а також дату складення розписки, про передання коштів 15.11.2018, тобто містить усі суттєві умовами договору позики. Судом встановлено, що сторони договору позики [PERSON] та [PERSON] , узгодили, що грошове зобов`язання має бути виконане в іноземній валюті. Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За змістом ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 сформульовано такий правовий висновок: «формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення». Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». Щодо позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості, зокрема із дружини [PERSON] [PERSON] за договором позики від 15.11.2018, який був нею підписаний, в частині що вона дає свою згоду на отримання позики її чоловіком [PERSON] , суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Розписка про отримання коштів не містить доказів на підтвердження того що договір був укладений в інтересах сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Надані представником позивача фотоматеріали на яких зафіксовані сторони по справі, не є доказом того, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як сім`я, та те що кошти отримані в позику бралися в інтересах сім`ї. З даних фото неможливо встановити, ні дату, ні час, ні місце їх здійснення. Тож, позивачем не надані докази на спростування доводів відповідача про те, що кошти отримані [PERSON] , були отримані ним не в інтересах сім`ї, при тому, що відповідно до ст.81 ЦПК України тягар доказування доводів та заперечень покладається на сторони. Наявність лише згоди [PERSON] на одержання [PERSON] в позику грошових коштів в [PERSON] , є недостатньою для того, щоб зробити висновок про те, що кошти були використанні в інтересах сім`ї, та вона має нести солідарну відповідальність за даним зобов`язанням. Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено, що кошти за договором позики були отримані в інтересах сім`ї і що вони були використані в інтересах сім`ї, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про солідарне стягнення із неї боргу за договором позики від 15.11.2018 за їх недоведеністю, оскільки відсутні належні та допустимі докази того факту, що у [PERSON] виникли зобов`язання по сплаті боргу перед позивачем. Що стосується доводів представників відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався. З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, яким доповнено ЦК України в березні 2022 року. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом. Враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), з урахуванням норм Закону України № 4434-ІХ від 14.05.2025 «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який 4 вересня 2025 року набув чинності, загальний строк позовної давності в три роки позивачем не пропущено, так як позивачем заявлено позовні вимоги 12.12.2024 року, а договір позики було укладено 15.11.2018 з терміном повернення коштів до 15.03.2019. Таким чином, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Отже, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги до [PERSON] у повному обсязі, стягнувши із [PERSON] в користь [PERSON] заборгованість згідно розписки від 15.11.2018 у сумі еквівалентній 20000 (Двадцять тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення. Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому із відповідача в користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним при зверненні до суду із позовом, судовий збір в розмірі 8338,82 гривень.

Outcome: approved