Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 12.11.2025 року представник позивача звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Ямницької сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що після смерті його бабці [PERSON] відкрилася спадщина на все майно, яке їй належало, зокрема, на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння побудовано самочинно на земельній ділянці площею 0,57 га, яка була виділена [PERSON] у власність для ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення Тязівської сільської ради від 23.02.1995 року. Згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 22.04.1989 року, виданого на підставі рішення Тисменицької районної ради №46 від 10.03.1989 року, вказане будинковолодіння дійсно належить [PERSON] . Також у 1989 році спірний житловий будинок зареєстрований у Івано-Франківському ОБТІ. В подальшому, [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповідальне розпорядження, яким усе своє майно заповіла позивачу. Однак, у зв`язку із тим, що померла не зареєструвала право власності на майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відтак нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право власності на таке. Тому позивач звертається до суду для вирішення питання про визнання за ним права власності на спірне майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Ямницької сільської ради в судове засідання не з`явився повідомлені про день, час та місце розгляду справи через підсистему "Електронний суд". До суду надіслав клопотання, у якому просив розгляд справи здійснювати без його участі, щодо задоволення позову не заперечував. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 14.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 12.12.2025 року постановлено витребувати докази по справі. На підставі ухвали суду від 08.01.2026 року прийняти заяву про уточнення позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до Ямницької сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Згідно ухвали суду від 10.02.2026 року призначено розгляд справи по суті. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно рішення Тязівської сільської ради народних депутатів Тисменицького району Івано-Франківської області від 23.02.1995 року про передачу земель у приватну власність, [PERSON] , яка проживає в с. Тязів, вирішено передати земельну ділянку площею 0,57 га для ведення особистого підсобного господарства в тому числі 0,57 га багаторічних насаджень, земельну ділянку площею 0,11 га присадибної ділянки, в тому числі під будівлями 0,02 га, подвір`ям 0,02 га, садом 0,01 га та ріллі 0,06 га. Згідно п. 1.3 рішення, в зв`язку з неможливістю видати державний акт приватної власності, - видати план зовнішніх меж земельної ділянки, як тимчасовий документ (а.с.12). В матеріалах справи міститься технічний паспорт, за адресою [ADDRESS] , від 18.11.1989 року, власником якого є [PERSON] , в якому зазначені план меж земельної ділянки та будинку, загальна площа якого станом на 18.11.1989 року дорівнювала - 34,4 кв.м. (а.с.13-14). Згідно свідоцтва виконавчого комітету Тязівської сільської ради народних депутатів про право власності на жилий будинок від 22.04.1989 року, [PERSON] є власником жилого будинку з приналежними будинками та спорудами в цілому на праві приватної власності. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів №46 від 10.03.1989 року (а.с.15). Згідно довідки Івано-Франківського ОБТІ від 22.11.2024 року №00072, до складу домоволодіння по [ADDRESS] станом на 24.04.1989 року входили: житловий будинок загальною площею 49,4 м.кв., огорожа загальною площею 32,4 м.кв. та ворота загальною площею 4,1 м.кв., станом на 24.11.2024 року: житловий будинок загальною площею 158,2 м.кв. У примітці до довідки вказано, що побудовано житловий будинок під літерою «А» загальною площею 58,2 м.кв. та житловою площею 34,9 м, кв. Даний вид робіт здійснено до 2015 року. Заявником не представлено дозвільних документів на виконання зазначеного виду робіт, що в силу положень ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Демонтовано житловий будинок під літеро «А» загальною площею 49,4 м.кв. та житловою площею 17,9 м.кв., огорожу та ворота. Щодо реєстрації права власності повідомлено, що згідно архівних даних 24.04.1989 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.17). У відповідності до технічного паспорту ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 22.11.2024 року за адресою [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] , сформовано витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо Інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, про те, що було здійснено повторну технічну інвентаризацію житлового будинку садибного типу за адресою [ADDRESS] , у відповідності до якої загальна площа будівлі становить 158,2 м.кв., житлова 34,9 м.кв., нежитлова 123,3 м.кв. Початком будівництва зазначено 2004 рік, завершення 2014 рік (а.с.18-21). У свідоцтві про народження серії [NUMBER] , яке видане 10.02.1976 року в с. Тязів, вказано, що батьками [PERSON] , яка народився [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.08.1962 року в с. Тязів Галицького району Станіславської області, батьками [PERSON] , який народився [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). 13.11.2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, згідно якого житловий будинок в [ADDRESS] заповіла онуку [PERSON] (а.с.11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). 24.06.2022 року до приватного нотаріуса Секрети І.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабці [PERSON] звернувся [PERSON] (а.с.73). У відповідності до довідки Ямницької сільської ради №138 від 22.06.2022 року згідно з записом у погосподарській книзі №1 з особовим рахунком № [NUMBER] за громадянкою [PERSON] , яка померла [INFO] значиться житловий будинок в [ADDRESS] , розташований на землі села Тязів Ямницької сільської ради. [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . До дня смерті [PERSON] в спадковому будинку були зареєстровані та продовжують проживати: онук [PERSON] , 1976 року народження, невістка [PERSON] , 1976 року народження, правнука [PERSON] , 1999 року народження. Заповіт від імені [PERSON] в селі Тязів посвідчувався 13.11.2013 року по реєстру №9 і не відмінявся (а.с.75). Постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського РНО Івано-Франківської області Секрети І.І. від 31.03.2025 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та державної реєстрації права власності на нерухоме майно на ім`я власника такого майна (а.с.87). V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до статей1216 -1218 ЦК України, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) визнається спадкуванням. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1,3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до приписів частини 1статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах-уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч.1ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо за життя спадкодавець не набув право власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які потрібні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно доч.1ст.376ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Згідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування». Як роз`яснено у п.7, п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК), то до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). Згідно ч.3 ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012 р. вказано, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину за заповітом після померлої [INFO] бабці, оскільки в межах шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини звернувся із такою до приватного нотаріуса. Однак, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки оригінали правовстановлюючих документів та державна реєстрація права власності на майно покійної, а саме будинковолодіння по [ADDRESS] , відсутні. В той же час, матеріали справи містять докази того, що на ім`я [PERSON] - власниці будинку по [ADDRESS] , 18.11.1989 року виготовлений технічний паспорт будинку, загальна площа якого зазначена - 34,4 кв.м. Натомість у довідці ОКП «ОБТІ» від 22.11.2024 року зазначено, що станом на момент здійснення реєстрації права власності за [PERSON] , а саме: 24.04.1989 року, загальна площа житлового будинку по [ADDRESS] становила 49,4 кв.м., а станом на момент поточної технічної інвентаризації, тобто 24.11.2024 року, - вже 158,2 кв.м. При цьому уточнено, що житловий будинок під літ А загальною площею 158,2 кв.м. та житловою площею 34,9 кв.м. побудовано до 2015 року без дозвільних документів, а тому в силу положень ст. 376 ЦК України такий вважається самочинним будівництвом. Більше того, матеріали справи не містять будь яких доказів, що спадкодавець за життя, чи спадкоємець [PERSON] звертались до компетентних органів, щодо прийняття до експлуатації спірного об`єкту нерухомості та державної реєстрації прав на нього. Відтак спірне майно є самочинним будівництвом, у зв`язку із чим, в силу наведених положень чинного законодавства право власності на нього не набула ні особа, яка здійснила це будівництво, в даному випадку спадкодавець [PERSON] ні його спадкоємець [PERSON] . Слід також звернути увагу на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, та не може виходити за межі позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги саме про визнання права власності на будинковолодіння. Вимог про визнання права власності на вказане майно у порядку спадкування права на будівельні матеріали, позивачем не заявлялось. Суд також критично оцінює позицію відповідача, щодо не заперечення щодо задоволення позовних вимог, що по суті є визнанням позову. Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20, від 30 червня 2021 року Цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Однак подані відповідачем заяви про визнання позову, зводяться до формального визнання позову без будь яких належних обґрунтувань. З огляду на викладене, оскільки спірне майно було збудовано спадкодавцем самочинно, без відповідних на це дозволів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. VІІ. Судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмоввлено, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed