Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, що 04 лютого 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі», яка 23 червня 2025 року змінило назву на ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 53274 в електронній формі. На підставі укладеного договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики в сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, в зв`язку з чим заборгованість відповідача на дату звернення до суду з позовною заявою становить 24938,19 грн., з яких: 4978,69 грн. - заборгованість за позикою; 19959,50 грн. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Посилаючись на вказані обставини, позивач через свого представника просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 24938,19 грн., судовий збір у розмірі 2423 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Процесуальні дії у справі Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача - фізичної особи. Позиції сторін Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин неявки не вказав, однак згідно позовної заяви просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача. Крім цього, представник позивача вказав на відсутність зі сторони позивача заперечень щодо заочного порядку розгляду справи. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації (проживання) та публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. При цьому, відповідач причин своєї неявки до суду не вказувала, будь-яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, не направляла, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належно в силу положень ч. 9 ст. 10, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування усіх передумов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи свого представника не направила, причин його неявки не вказала, відзив на позов не подала, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. За такого, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Судом встановлено, що 04 лютого 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] укладено договір позики № 53274, за умовами якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою. За умовами вказаного договору передбачено, що [PERSON] надається позика в сумі 5000 грн., в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника), з платою за користування позикою у вигляді: процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики; комісії (комісійної винагороди), яка складає 1,3% в день від початкового розміру позики. Одночасно з цим, умовами договору передбачено, що нарахування процентів та комісії за договором здійснюється на фактичну кількість календарних днів користування позикою. Умовами договору також встановлено строк повернення позики (термін платежу) 05 березня 2019 року (пп. 1.1.5 договору). Відповідно до умов пп. 3.1.3 договору позики передбачено право позикодавця у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп. 1.1.5 договору нараховувати позичальників підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день зобов`язання відповідно до п. 5.3 договору, яким встановлено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики а кожний день прострочення. Крім цього, умовами пп. 4.3 договору позики обумовлено, що обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеного в п.п. 1.1.5 договору включно. До вказаного договору позики також додано графік платежів, який передбачає здійснення одного платежу в кінці строку позики, а саме 05 березня 2019 року в розмірі 6899,50 грн., який складається з суми: позики в розмірі 5000 грн., процентів за користування позикою в розмірі 14,50 грн. та комісійної винагороди за користування позикою в розмірі 1885 грн. Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти викладено у паспорті позики. Договір позики, графік платежів до нього та паспорт позики підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 73529207. Згідно повідомлення ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» від 01 вересня 2025 року, останнє на підставі договору № 04/08-17 ПК про надання грошових коштів (переказ на картку) від 04 серпня 2017 року, надало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку, зокрема, й здійснило 04 лютого 2019 року операцію з перерахування коштів від ТОВ «ФК «Гелексі» в розмірі 5000 грн. на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] . Судом також встановлено, що 08 березня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 53274 від 04 лютого 2019 року, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору позики. Так, за умовами вказаної додаткової угоди, до пп. 1.1.1 договору позики внесено зміни та визначено, що сума позики становить 4978,69 грн. Крім того, внесено зміни до пп. 1.1.5 договору позики та визначено строк повернення позики (термін платежу) 09 березня 2019 року. Вказаною додатковою угодою також внесено зміни до пп. 4.1 договору позики, яким з урахуванням внесених до нього змін передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 09 березня 2019 року. В зв`язку з внесення змін до договору позики, сторони дійшли згоди скасувати графік платежів до договору від 04 лютого 2019 року та викласти його в новій редакції. Всі інші умови договору, що не суперечать цій додатковій угоді, залишено без змін. Як вбачається з графіку платежів до договору позики, з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 1 від 08 березня 2019 року, позичальнику визначено термін платежу за договором позики 09 березня 2019 року в розмірі 5044,19 грн., який складається з: суми позики в розмірі 4978,69 грн.; процентів за користування позикою в розмірі 0,5 грн. та комісійної винагороди в розмірі 65 грн. Вказану додаткову угоду підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 77976396. Крім того, судом також встановлено, що 09 березня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 2 до договору позики № 53274 від 04 лютого 2019 року, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору позики. За умовами вказаної додаткової угоди, до пп. 1.1.1 договору позики внесено зміни та визначено, що сума позики становить 4978,69 грн. Внесено також зміни до пп. 1.1.5 договору позики та визначено строк повернення позики (термін платежу) 07 квітня 2019 року. Додатковою угодою № 2 до договору позики також внесено зміни до пп. 4.1 договору позики, яким з урахуванням внесених до нього змін передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 07 квітня 2019 року. В зв`язку з внесення змін до договору позики, сторони дійшли згоди скасувати графік платежів до договору від 04 лютого 2019 року та викласти його в новій редакції. Всі інші умови договору, що не суперечать цій додатковій угоді, залишено без змін. Відповідно до графіку платежів до договору позики, з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 2 від 09 березня 2019 року, позичальнику визначено термін платежу за договором позики 07 квітня 2019 року в розмірі 6878,19 грн., який складається з: суми позики в розмірі 4978,69 грн.; процентів за користування позикою в розмірі 14,5 грн. та комісійної винагороди в розмірі 1885 грн. Вказану додаткову угоду підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 08601534. Судом також досліджено розрахунок заборгованості за період з 04 лютого 2019 року по 01 серпня 2025 року за договором позики № 53274 від 04 лютого 2019 року, яким відображено період здійснення нарахувань за договором позики, підсумкову суму таких нарахувань на кінець періоду розрахунку з зазначенням її складових. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого. Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Згідно статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Частиною 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частиною другою ст. 639 ЦК України передбачено, що у разі якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.02.2020 року у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України передбачено. що за договоромпозики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентіввід суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Дана позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, та у постанові від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, при визначенні розміру заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача суд виходив з такого. Із дослідженого судом розрахунку заборгованості за договором позики № 53274 від 04 лютого 2019 року вбачається, що станом на 07 квітня 2019 року (строк повернення платежу з урахування додаткових угод до договору позики) заборгованість [PERSON] зі сплати процентів за користування позикою становила 14,50 грн., проте, заборгованість за сплати процентів позивачем нараховувались й після спливу вказаного строку включно по 04 серпня 2019 року. Водночас доказів пролонгації строку дії вказаного договору позики та укладення відповідних додаткових угод між сторонами після 07 квітня 2019 року, позивачем суду не надано. Враховуючи те, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку користування позикою, то позивач має право на стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування сумою позики в межах погодженого сторонами строку позики, тобто до 07 квітня 2019 року. Таким чином, виходячи із визначеної умовами договору позики № 53274 від 04 лютого 2019 року розміру процентної ставки, розмір заборгованості по процентах за вказаним договором становить 14,50 грн. Щодо стягнення комісії за користування позикою, суд зазначає наступне. Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача комісії за користування позикою. Судом встановлено, що за змістом пп. 1.1.2.2 договору позики передбачена плата за користування позикою у виді комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,3% в день від початкового розміру позики, а пп. 5.3 договору позики визначено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що за період строку дії договору позики з 04 лютого 2019 року по 07 квітня 2019 року позивачем здійснено нарахування комісії згідно пп. 1.1.2.2 договору позики у розмірі 65 грн. в день, та з 04 квітня 2019 року по 04 серпня 2019 року згідно пп. 5.3 договору позики в розмірі 150 грн. в день. В свою чергу, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 викладено правові висновки, що оскільки в кредитному договорі не зазначено та не надано доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які фінансовою установою встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Проте в наявному у матеріалах справи договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця, які пов`язані з нарахуванням комісії за користування позикою в розмірі зазначеному пп. 1.1.2.2 та пп. 5.3 договором позики. Ураховуючи, що позивач як позикодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору позики та додаткових угод, то положення договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 року в справі № 216/7637/21. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц). Із урахуванням наведеного позовні вимоги про стягнення із [PERSON] заборгованості за комісією задоволенню не підлягають. Відповідач у судове засідання не з`явилась, будь-яких доказів, які б спростовували факт укладення договору позики № 53274 від 04 лютого 2019 року, як і доказів того, що на платіжні картки, які є у її користуванні і на які ТОВ «ФК «Гелексі» могло здійснити перерахування коштів у сумі 5000,00 грн. на виконання умов вищевказаного договору, кошти не надходили, власного розрахунку боргу, а також доказів на підтвердження виконання нею взятих на себе зобов`язань за договором позики у повному обсязі, суду не надала. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики № 53274 від 04 лютого 2019 року у розмірі 4993,19 грн., з яких: 4978,69 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 14,50 грн. - сума заборгованості за процентами. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Щодо питання розподілу судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового зборута витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема й витрат на професійну правничу допомогу. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути 485,08 грн. судового збору, що становить 20,02 відсотків. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то суд керується правилами ст. 137 ЦПК України і вважає, що розмір цих витрат належно доведений і обґрунтований, оскільки в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року, акт № 53274 наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року, який містить опис складу, обсягу та видів наданих послуг з зазначенням їх вартості, документи, що підтверджують надання професійної правової допомоги адвокатом; відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат та недоведеність їх не співмірності, в зв`язку з чим з урахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1001 грн. З цих підстав,

Outcome: partial