Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» в особі представника Журавльова С. Г. до [PERSON] з вимогою стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» заборгованість у розмірі 25 106,62 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі простроченої) у сумі 9 431,48 гривень, заборгованості по сплаті відсотків (у тому числі простроченої) у сумі 15 675,14 гривень. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27 січня 2021 року між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та [PERSON] було укладено заяву-договір № TDB.2021.0001.1775 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, який складається з публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування клієнта на сайті Акціонерного товариства «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет, та індивідуальної частини, якою є заява-договір. Акціонерне товариство «МЕГАБАНК» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало у повному обсязі, встановивши доступний ліміт кредитної лінії у межах максимального ліміту кредитної лінії на її поточний рахунок у гривні і надавши можливість користуватись кредитними коштами у межах доступного ліміту кредитної лінії, визначеного кредитним договором. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитною лінією не виконала, внаслідок чого у останньої станом на 03 вересня 2024 року утворилась заборгованість перед Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» у розмірі 25 106,62 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (у тому числі простроченої) у сумі 9 431,48 гривень, заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочених) у сумі 15 675,14 гривень. 03 вересня 2024 року між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року. 27 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» укладено договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, за яким позивач набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року. Позивач зазначає, що всі нарахування, що відбувались до дати отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС», а в подальшому Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» станом на день відступлення права вимоги - 03.09.2024. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС», Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» не здійснювали жодних нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювали. Ураховуючи викладене вище, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 25 106,62 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (у тому числі простроченої) у сумі 9 431,48 гривень та заборгованості по сплаті відсотків (у тому числі простроченої) у сумі 15 675,14 гривень. Окрім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» просило стягнути з відповідачки на свою користь судовий збір у сумі 2 422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 200,00 гривень. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні. У судові засідання представник позивача не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином; у позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідачка у судові засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв/клопотань від неї до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надходив. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідачки у судові засідання та не повідомлення нею про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення по справі, постановив розглядати справу у порядку заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 27 січня 2021 року [PERSON] власноручно підписала заяву-договір (індивідуальна частина) № TDB.2021.0001.1775 про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank у Акціонерному товаристві «МЕГАБАНК». Як зазначено у пункті 4. вказаної заяви-договору, сума максимального ліміту кредитної лінії - 200 000,00 гривень, строк кредиту - 12 місяців, процентна ставка, фіксована - 56 % відсотків річних. Аналогічна інформація стосовно умов кредитування та реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту наявна і у паспорті споживчого кредиту, який відповідачка підписала власноручно 27 січня 2021 року. [PERSON] у Акціонерному товаристві «МЕГАБАНК» 04 лютого 2021 року було відкрито рахунки №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , що підтверджується довідкою про відкриття рахунків. На підтвердження факту преерахування відповідачці грошових коштів позивач надав виписки по собовому рахунку № [NUMBER] , відкритому в Акціонерному товаристві «МЕГАБАНК» на ім`я [PERSON] , які містять інформацію про рух коштів у період з 27.01.2021 по 03.09.2024. 03 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» та Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Відповідно до пункту 4. договору за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 21 723 211,51 гривень. Згідно із платіжною інструкцією № 66895 від 31 липня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» 31 липня 2024 року на рахунок Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» було сплачено визначену договором № GL1N426240 про відступлення прав вимоги ціну продажу. З витягу з додатку № 1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, встановлено, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року на загальну суму 25 106,62 гривень. 27 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС» укладено договір № 1/12 про відступлення прав вимоги. Як встановлено з витягу з додатку № 1 до договору № 1/12 про відступлення прав вимоги від 27 грудня 2024 року, позивач набув право вимоги до до [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року на загальну суму 25 106,62 гривень. З наданої позивачем довідки-розрахунку убачається, що [PERSON] станом на 03 вересня 2024 року має заборгованість за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року у розмірі 25 106,62 гривень, яка складаєтсья з: заборгованості за основним боргом у сумі 9 431,48 гривень, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у сумі 15 675,14 гривень. Отже, як убачається з наведених вище обставин справи, спірні правовідносини виникли між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», яке набуло право вимоги у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС», якому право вимоги було відступлено Акціонерним товариством «МЕГАБАНК», як кредитодавцем, та фізичною особою [PERSON] - споживачем фінансових послуг. Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються учасниками цивільної справи. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно із частиною першою статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до статті 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. На підставі договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги від 03 вересня 2024 року право вимоги за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року до [PERSON] перейшло від Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МУСТАНГ ФІНАНС». У подальшому, на підставі договору № 1/12 про відступлення прав вимоги від 27 грудня 2024 року, зазначене право вимоги було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ». Долученими до позовної заяви доказами підтверджується правомірність набуття позивачем права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року. Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із змістом статей 626 та 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із приписами частин першої та третьої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно із приписами частин першої, четвертої, п`ятої та сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору. У разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно із приписами статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частин першої - третьої статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року, обгрунтував право вимоги до відповідачки тим, що між нею та первісним кредитором Акціонерним товариством «МЕГАБАНК», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», було укладено кредитний договір, який підписано відповідачкою власноручно. Підписуючи кредитний договір № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року, [PERSON] зобов`язалась неухильно виконувати умови кредитного договору. Судом встановлено, що заяву-договір № TDB.2021.0001.1775 [PERSON] підписала 27 січня 2021 року власноручно. З наданих позивачем виписок по банківському рахунку відповідачки, відкритому в Акціонерному товаристві «МЕГАБАНК» встановлено, що відповідачка активно користувалась кредитними коштами, наданими їй у вигляді встановленого кредитного ліміту, зокрема, розраховувалась за товари та послуги, здійснювала перекази коштів, знімала готівку, вносила грошові кошти у рахунок погашення заборгованості, про що свідчать відповідні операції. У постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 22.04.2024 року у справі № 559/1622/19 зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Ураховуючи наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують факт надання відповідачці кредитних коштів, а також з огляду на те, що вона активно користувалась кредитними коштами, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту є такою, що підтверджується матеріалами справи, ґрунтується на належних та допустимих доказах, які узгоджуються між собою. Стосовно заборгованості відповідачки за відсотками суд зазначає таке. Як зазначив позивач у позовній заяві, всі нарахування за кредитним договором здійснювались безпосередньо Акціонерним товариством «МЕГАБАНК». З довідки-розрахунку, складеної Акціонерним товариством «МЕГАБАНК», встановлено, що станом на 03 вересня 2024 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року становить 25 106,62 гривень, з яких: 9 431,48 гривень - заборгованість за основним боргом, 15 675,14 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками. Суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0001.1775 від 27 січня 2021 року, який складений первісним кредитором Акціонерним товариством «МЕГАБАНК», не може уважатись достатнім доказом на підтвердження правильності нарахування заборгованості за відсотками, оскільки не містить відомостей про періоди нарахування відсотків, розмір процентної ставки, залишку основного боргу, з якого здійснювалося нарахування, формули або способу обчислення сум відсотків тощо. Отже, детального розрахунку суми заборгованості за зазначеною вище опцією позивачем суду не надано. Ураховуючи відсутність у матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували розмір та обґрунтованість заявленої до стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. В обґрунтування розміру понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 11 200,00 гривень позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12118684 від 14 серпня 2025 року. З акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12118684 від 14 серпня 2025 року встановлено, що підписанням цього акту сторони підтвердили, що Адвокатське об`єднання «АЛЬЯНС ДЛС» надало Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» правничі послуги на загальну суму 11 200,00 гривень. Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно із статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. У частині першій статті 60 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Пунктом 12) частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини першої, пункту 1) частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19). Відповідно до пункту 3) частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд доходить висновку, що заявлена вимога про стягнення з відповідачки витрат позивача на оплату правничої допомоги підлягає задоволенню у розмірі, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог - 4 206,72 гривень. Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що за результатами розгляду справи позовна заява підлягає частковому задоволенню, суд,

Outcome: partial