Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ПРАТ «Криворізький центральний рудоремонтний завод» (далі ПРАТ «КЦРЗ») та просить суд стягнути з відповідача 320 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров`я без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про роботу її у період з 14.07.1982 до 20.11.1995 на посаді машиніста електромостового крана в ПРАТ «КЦРЗ» в термообрубному цеху № 7, тобто здійснення трудової діяльності протягом 13 років у шкідливих умовах, що підтверджується актом розслідування причин хронічного професійного захворювання від 14.03.1995 , відповідно до якого позивач з вини підприємства, правонаступником якого є відповідач , отримав хронічне професійне захворювання за діагнозом «пиловий бронхіт І ст., емфізема легень 1 ст., ДН-1 ст.». 07 червня 1995 року їй первинно встановлено 30% втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності, 19 липня 2011 року встановлено 40% втрати працездатності безстроково і ІІІ групу інвалідності безстроково. Зазначено, що у зв`язку з отриманням хронічних професійних захворювань порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, періодичні напади утрудненого дихання, важкість в грудній клітці, загальну слабкість, періодичний біль в ділянці серця, головний біль, головокружіння, біль в суглобах, у всіх відділах хребта. Указане позбавляє її в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу призводить до зниження якості її життя та зменшення благ, які вона мала до моменту професійного захворювання і втрати працездатності, тому просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 21 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Заборський О.В. у судове засідання не з`явилися, представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача ПРАТ «КЦРЗ» Львов А.Л. в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача зазначено про незгоду з позовними вимогами, оскільки позивачем не додано беззаперечних доказів встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше, оскільки у виписці з акту від 07.06.1995 по батькові особи, що проходила ВТЕК, вказано в скороченому вигляді, що ставить під сумнів відповідність даного доказі позивачці. На час видачі вказаних документів ВТЕК вже не існувало, оскільки діючим на той час законодавством функції з визначення ступеня обмеження життєдіяльності людини, тощо, було покладено на МСЕК. На кутовому штампі довідки відсутній вихідний реєстраційний номер та дата, текст нерозбірливий та не читається, серія та номер довідки відсутні, а тому відповідач заперечує щодо дати втрати стійкої працездатності позивачем 06.06.1995. Указане є важливим з огляду на чинність норм законодавства у певний період, а отже і суб`єкта відповідальності роботодавця чи Фонду страхування він нещасних випадків на виробництві, повноваження якого наразі передані до Управління пенсійного фонду України. Позивач умисно сприяв розвитку професійних захворювань, про що свідчать епікризи та виписки з історії хвороби, відповідно до яких позивачка мала ознаки професійного захворювання до 1995 року та перебувала на «Д» обліку із ХПЗ «пиловий бронхіт». Щорічно по декілька разів хворіла та лікувалася амбулаторно і стаціонарно, під час роботи успішно проходила медичні огляди, на наслідками яких визнавалась придатною до роботи і не була відсторонена від роботи в шкідливих умовах. Відповідач в 1995 році отримав документальні підтвердження необхідності переведення працівника відсторонення/звільнення від роботи за станом здоров`я та вжив відповідних заходів. А тому просить застосувати до спірних правовідносин статтю 1193 ЦК України, оскільки хронічні професійні захворювання виникли в тому числі внаслідок умисного порушення позивачем нормативних актів з охорони і безпеки праці. Зазначено про істотні умови для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки заявлений розмір не відповідає ні національній, ні судовій практиці ЄСПЛ. так, правопорушення не має тяжкого характеру, адже законодавство допускає працю в шкідливих умовах із наданням досить вагомих пільг та компенсацій, передбачених ст. 7 Закону України «Про охорону праці» та колективним договором ПРАТ «КЦРЗ». При цьому відповідач не являється єдиним підприємство, на якому позивачка під час праці підпадала під дію шкідливих факторів, нею не надано доказів перенесення якихось особливих страждань та докладання додаткових зусиль для відновлення життєвих обставин та відносин з оточуючими, тому вважає достатнім розмір 60 000,00 грн. з урахуванням ступеню втрати працездатності. Наголошено, що у разі, якщо суд дійде висновку про необхідність стягнення моральної шкоди, при стягненні цієї суми не слід зазначати про нарахування та стягнення податку, так як питання щодо оподаткування стягнутих сум повинно вирішуватись не судовим рішенням, а відповідно до норм податкового законодавства України, чинного на момент виконання рішення суду, тобто на час отримання доходу. Вислухавши представника відповідача, суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до такого висновку. Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] у період з 14 липня 1982 року до 31 жовтня 1995 року працювала на посаді машиніста електромостового крану в термообрубному цеху № 7 ПРАТ «Криворізький центральний рудоремонтний завод». Згідно з копією акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 березня 1995 року, у [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом: «пиловий бронхіт І ст., емфізема легень 1 ст., ДН-1 ст.». Стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів становить 15 років. На момент розслідування [PERSON] виведена з приміщення термообрубного цеху та працює на вулиці в тій же професії. Професійне захворювання виникло при наступних обставинах: протягом 15 років працювала машиністом електромостового крану на КГМК «Криворіжсталь» в копровому цеху в період 1979-1981 р.р. та на КЦРЗ в термообрубному цеху в період 1982-1995 р.р. Піддавалась впливу пилу, окису вуглецю, аерозолю марганцю. Причини захворювання: дія пилу та аерозолю марганцю. Згідно виписки з акту огляду у ВТЕК від 07 червня 1995 року, [PERSON] первинно встановлено 30% втрати працездатності у зв`язку із професійним захворюванням з 06 червня 1995 року до 91 липня 196 року. Стосовно доводів сторони відповідача щодо сумнівів у даній довідці, суд зазначає, що у період з 1995 року відбувався перехід від радянської системи ВТЕК (лікарсько-трудові експертні комісії) до української системи МСЕК (медико-соціальні експертні комісії), а тому виписка зроблена на старому бланку ВТЕК, хоча на ній містяться штампи МСЕК. В подальшому на таких же бланках було зроблено огляди позивачки і в 2000 році, і в 2001 році, які під сумнів представником відповідача не ставляться, хоча на них теж відсутні і вхідні номери і серія та номер довідок. Скорочення по батькові позивачки у тексті вказаної довідки дозволяє ідентифікувати саме її, текст досить розбірливий для прочитання. Тому заперечення в цій частині судом не приймаються. Також встановлено неодноразове проходження позивачем лікування у період з червня 1999 року у зв`язку із наявністю у неї професійного захворювання, що підтверджується копіями виписок-епікризів хворої. У подальшому позивач [PERSON] неодноразово проходила огляди МСЕК, згідно останнього 19 липня 2011 року їй встановлено з 01 липня 2011 року безстроково 40% втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Відповідно до статті 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 березня 1995 року причинами виникнення професійного захворювання є: вплив пилу та аерозолю марганцю, при чому вплив останнього було заподіяно саме під час роботи КЦРЗ, у зв`язку з чим позивачу заподіяна моральна шкода під час її роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною її професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах. Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з подальшими змінами та доповненнями. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування за рахунок відповідача ПРАТ «КЦРЗ». Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, відсоток втрати нею професійної працездатності. Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 40%. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, у зв`язку з втратою професійної працездатності вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення її стану, відновлення її стану здоров`я у повному обсязі неможливе. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з того, що життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. Беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, працю в шкідливих умовах праці протягом тривалого часу у ПРАТ «КЦРЗ», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 40%, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, суд вважає за необхідне, стягнути на користь позивача суму в розмірі 150 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації. Посилання сторони відповідача на порушення позивачкою нормативних актів з охорони та безпеки праці та її недобросовісність по відношенню до роботодавця у зв`язку з відсутністю звернень її за лікарняними, як і посилання на постанову у справі № 204/1050/23, суд не приймає до уваги, оскільки у справі № 204/1050/23 мало місце відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві, де згідно акту розслідування нещасний випадок стався у тому числі, внаслідок порушення потерпілим нормативних актів з охорони і безпеки праці. У даній справі матеріали справи не містять висновків щодо порушення позивачкою актів з охорони та безпеки праці, відсутність звернень та скарг працівника до роботодавця не підтверджено матеріалами справи та не може слугувати підставою для зменшення суми завданої шкоди. Доводи відповідача про те, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу, судом відхиляються з таки підстав. Суд зазначає, що, відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Так як позивачка, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви, то відповідно його слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, принцип пропорційності задоволених вимог при покладенні на сторін судових витрат, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Outcome: approved