Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

04 лютого 2026 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діє представник [PERSON] , звернулися до суду через систему «Електронний суд» з позовом до відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи [PERSON] , [PERSON] , про виділення частки нерухомого майна в окремий об`єкт нерухомості, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на самостійний нерухомий об`єкт. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що належні їм у сукупності 33/100 частки комплексу будівель та споруд фактично є відокремленим майновим комплексом, який з моменту набуття права власності перебуває у їх володінні та користуванні, є технічно відокремленим і не пов`язаний з використанням інших об`єктів, що раніше входили до складу спільного майна. Позивачі вказують, що інші співвласники припинили право спільної часткової власності шляхом виділу своїх часток у самостійні об`єкти нерухомості, у зв`язку з чим фактично відсутня єдність об`єкта спільної власності. Водночас належні позивачам частки залишаються зареєстрованими як частки у праві спільної часткової власності, що створює юридичні перешкоди у здійсненні ними повного обсягу прав власника, зокрема щодо розпорядження майном. Згідно з висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виділ спірної частки можливий без проведення будівельних робіт, що потребують отримання дозвільних документів, та без порушення прав інших осіб. Такий виділ відповідатиме вимогам чинного законодавства та будівельних норм, не змінить функціонального призначення об`єкта і не вплине на його належну експлуатацію. У зв`язку з викладеним позивачі звернулися до суду з відповідним позовом про виділ у натурі належних їм часток у самостійний об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на нього та припинення права спільної часткової власності. Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 25 лютого 2026 року до суду надійшла заява від представника третьої особи Вуїв О. В., в якій зазначено, що проти задоволення позовних вимог не заперечують та просять розглядати справу без участі [PERSON] та її представника Вуїв О. В. 02 березня 2026 року до суду надійшла заява від третьої особи [PERSON] , в якій зазначено, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглядати справу без його участі. 10 березня 2026 року до суду надійшла заява від відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області, в якій зазначено, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просять розглядати справу без їх участі. Позивачі підготовче засідання не з`явилася, проте представник [PERSON] , надала заяву про розгляд справи без їх участі, просили задовільнити їх позовні вимоги. Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, однак надав суду заяву про підтримання позовних вимог повністю. Треті особи не заявилися проте надали заяви про розгляд без їх участі. Судом встановлено, згідно з дублікатами свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 20.11.2025 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д. за реєстровими №1870 та №1871, позивачам на праві приватної власності належить кожному по 33/200 часток комплексу будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначений комплекс будівель та споруд складається з ряду об`єктів нерухомого майна, зокрема: кам`яного магазину А-1, складів Т-1, В-1, Є-1, Ж-1, З-1, І-1, К-1, С-1, Х-1, адміністративної будівлі Б-1, гаражу Г-1, прохідної У-1, побутового приміщення Д-1, плотні Л-1, пилорам М-1 та Р-1, вагової О-1, складу П-1, вбиральні Ф-1, а також огорожі №1-3, 5-9, споруди №4 та замощення №10. Відповідно до інформації КП «Вознесенське МБТІ», частка нерухомого майна, яка на даний час належить позивачам (у сукупності 33/100 частки комплексу будівель та споруд), раніше входила до складу об`єкта, що перебував у спільній частковій власності разом з частками інших співвласників, а саме: 54/100 частки, що належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2001 року, виданого виконавчим комітетом Вознесенської міської ради; 13/100 частки, що належали [PERSON] на підставі договору дарування від 22.12.2004 року. Також у подальшому зазначені частки інших співвласників були виділені в окремі самостійні об`єкти нерухомого майна. Зокрема, [PERSON] на праві приватної власності належить комплекс будівель за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] комплекс будівель за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, належні позивачам 33/100 частки комплексу будівель та споруд фактично становлять окремий об`єкт нерухомості, однак у державних реєстрах вони продовжують обліковуватися як частки у спільній частковій власності об`єкта нерухомого майна. Зазначені обставини перешкоджають позивачам у повному здійсненні правомочностей власника, зокрема у користуванні та розпорядженні належним їм майном, у тому числі в частині можливості відчуження такого майна, оскільки формально воно обліковується як частка у спільній частковій власності при фактичній відсутності інших співвласників у відповідному об`єкті. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виснував, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних / неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 364ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України. Так, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За змістом частини третьої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав. Проаналізувавши наведені норми матеріального права суд зазначає наступне. У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 Житлового кодексу України. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві. Натомість за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку. Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється. Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. При цьому, вирішуючи питання поділу спільного майна або виділення частки з нього, суди повинні пам`ятати, що визначальним для цього є не усталений співвласниками порядок користування будинком, а розмір їх часток та технічна можливість поділу будинку відповідно до цих часток. Крім того, слід пам`ятати, що згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Отже, добудови, прибудови або будь-які поліпшення житлового будинку, які зробив один із його співвласників без згоди іншого (інших), не можуть впливати на розмір часток співвласників при поділі цього будинку, а відтак і їх вартість, проте, якщо це технічно можливо, залишаються у володінні того, хто їх збудував. Оскільки спір виник саме з приводу реалізації позивачами права на виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, суд виходить із правової природи спільної часткової власності та змісту повноважень співвласника. При цьому суд враховує, що у спірних правовідносинах не ставиться питання про визначення чи зміну розміру часток співвласників, а йдеться виключно про виділ у натурі належної позивачам частки як самостійного об`єкта нерухомого майна з припиненням права спільної часткової власності у відповідній частині. Оскільки частки позивачів є визначеними, технічна можливість виділу підтверджена належним та допустимим доказом, а права інших осіб таким виділом не порушуються. Крім того, суд враховує положення статті 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що поняття «мирне володіння майном» охоплює не лише фактичне володіння, а й можливість ефективно користуватися та розпоряджатися майном. Зокрема, у рішенні у справі «Sporrong and Lonnroth v. Sweden» (1982 рік) Суд наголосив, що втручання у право власності може полягати не тільки у прямому позбавленні майна, а й у створенні надмірних обмежень щодо його використання. У рішенні у справі «Broniowski v. Poland» (2004 рік) ЄСПЛ підкреслив, що держава повинна забезпечити особі реальну та ефективну можливість реалізації її майнових прав, а не лише формальне їх існування. Також у справі «Kechko v. Ukraine» (2006 рік) Суд зазначив, що право власності повинно бути практичним та ефективним, а не теоретичним або ілюзорним. З огляду на викладене, збереження формального режиму спільної часткової власності за відсутності фактичної єдності об`єкта та інших співвласників, що унеможливлює повноцінне розпорядження належним позивачам майном, є непропорційним обмеженням їх права мирного володіння майном. Отже, задоволення позовних вимог про виділ частки в натурі та припинення права спільної часткової власності відповідає як нормам національного цивільного законодавства, так і стандартам захисту права власності, сформованим у практиці Європейського суду з прав людини.

Outcome: approved