Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулас до суду із даним позовом. Вказала, що на початку 2017 року вона познайомилась з [PERSON] та вони почали проживати у фактичних шлюбних відносинах. 10 серпня 2019 року між нею та [PERSON] , було зареєстровано шлюб. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . 20 жовтня 2020 року рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області шлюб між ними було розірвано та відновлено її прізвище на дошлюбне « [PERSON] ». В травні 2020 року вона з відповідачем припинила шлюбні стосунки та переїхала до м.Південне Одеської області. Востаннє вона спідкувалась із відповідачем на початку 2021 року. В телефонній розмові відповідач повідомив, що переїжджає на постійне місце проживання до рф, оскільки шлюб у них розпався та з Україною його нічого не пов`язує. Починаючи з травня 2020 року та по даний час відповідача ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Відповідач покладених на нього обов`язків, як батько, не виконує, не бере участі в педагогічній, матеріальній, грошовій, трудовій або будь-якій іншій участі у вихованні сина. Дитина знаходиться на її повному утриманні. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту законних прав та інтересів дитини, просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник адвокат Коваленко М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог представник Служби у справах дітей Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника з урахуванням наданого висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Свідок [PERSON] вказав, що він проживав по сусідству із сім`єю [PERSON] . Повідомив, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 2019 року та у них народився син. Через деякий час [PERSON] виїхав з України та життям дитини не цікавиться, не бере участі у вихованні та утриманні дитини. [PERSON] виїхала до Одеської області. Свідок [PERSON] вказала, що вона проживала по сусідству із сім`єю [PERSON] . Повідомила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 2019 року та у них народився син. Через деякий час [PERSON] виїхав до рф та життям дитини не цікавиться, не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9) та копія повного витяга з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00047730755 (а.с.10-14). З копії довідки про реєстрацію особи громадянином України №796/2019 від 21.11.2019 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстровано громадянином України з 25.01.2019 року (а.с.15). З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 25.11.2019 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.17). З копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне [PERSON] (а.с.20). З характеристики виданої директором Комунального опорного закладу загальної середньої освіти «Ліцей №2» Південнівської міської ради Одеського району Одеської області №01-06/161 від 11 грудня 2025 року встановлено, що [PERSON] , 2019 року народження навчається в опорному навчальному закладі «ліцей №2» з 01 вересня 2025 року. Вихованням та піклуванням про дитину займається мати [PERSON] . Зі слів [PERSON] та мами, батько [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере, ніколи не цікавився успіхами [PERSON] . З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся (а.с.18). З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 16.12.2025 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає по [ADDRESS] та перебуває під наглядом сімейного лікаря ФОП « [PERSON] лікар`з 03 січня 2023 року по даний час (а.с.19). З копії довідки про фактичне місце проживання від 17 грудня 2025 року виданої головою правління ОСББ «Т.Г. Шевченко,7» встановлено, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] разом із синами [PERSON] , 2019 року народження та [PERSON] , 2015 року народження (а.с.21). З копії характеристики виданої директором КП «Спецтранс» встановлено, що [PERSON] працює в КП «Спецтранс» на посаді фельдшера з 16.09.2022 року, зарекомендувала себе, як сумлінний та професійний фахівець (а.с.22). З довідки виданої КП «Спецтранс» від 17 грудня 2025 року №287 встановлено, [PERSON] отримує заробітну плату, щомісячний дохід (а.с.25-26). З характеристики від 17 грудня 2025 року №48 виданої ФОП [PERSON] Амбулаторія ПМСД «Мій лікар» встановлено, що [PERSON] працює в амбулаторії « [INFO] » ФОП [PERSON] на посаді медичної сестри з 03 січня 2023 року по теперішній час. За період роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони (а.с.23). З довідки виданої ФОП [PERSON] Амбулаторія ПМСД «Мій лікар» від 17 грудня 2025 року №49 встановлено, [PERSON] отримує заробітну плату, щомісячний дохід (а.с.24). З копії паспорта громадянина рф встановлено, що [PERSON] , [INFO] є громадянином рф (а.с.27-29). З висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Південнівської міської ради Одеського району Одеської області від 20.02.2026 року №275/22-06-02 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.73-74). З копії характеристики виданої ЗДО №5 Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №5 «Теремок» №9 від 08.02.2026 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] відвідував ЗДО №5 з жовтня 2024 року по серпень 2025 року. Батько [PERSON] у вихованні дитини участі не брав, батьківські збори не відвідував, не цікавився навчанням та успіхами дитини. Вихователі групи, яку відвідував [PERSON] , з батьком не знайомі та ніколи його не бачили (а.с.75). Суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку: Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] не спілкується із неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , не цікавиться його життям, тобто свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є недостатньою, що у свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. У постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі №241/47/19 (провадження №61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між ним та його донькою, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Приймаючи до уваги досліджені судом матеріали справи, суд дійшов висновку щодо правомірності вимог позивача про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з підстав самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого ухилення від виховання та утримання дитини, відсутності бажання на виконання батьківських обов`язків, на спілкування з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, відсутності прояву інтересу до внутрішнього світу дитини та створення умов для отримання сином освіти, що не спростовано відповідачем під час судового розгляду справи. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, які б підтверджували виконання ним обов`язків виховання та утримання дитини, тощо, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач будучи батьком ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітнього сина, не забезпечує необхідного харчування, одягу, медичного догляду, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини, оскільки відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками відносно сина. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень статей 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідач, як батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлена права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з сином, так і з позовом про поновлення батьківських прав. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовна вимога позивача про позбавлення батьківських прав задоволена, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1311 грн. 20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved