Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

27.10.2025 року представник заявника [PERSON] звернувся з заявою, в якій просить суд встановити факт постійеного проживання на території України [PERSON] станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року. 28.10.2025 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено Шевченко Л.В. Заявник повідомляє про те, що народився [INFO] в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 21.03.2017 №4853 виданої Виконкомом Покровської районної у місті ради, заявник з 07.09.1989 по 23.12.1998 роки був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних з військового квитка серія [NUMBER] виданого [INFO] 03.06.1993 заявник був військовозобов`язаним. Відповідно до обліко-послужної картки до військового квитка серії [NUMBER] , заявник працював у Криворізькому домобудівному комбінаті. Паспорт громадянина колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік заявником втрачений. 05.08.2025 року заявник звернувся до відділу №10 у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з приводу встановлення належності його до громадянства України та видачі йому паспорта громадянина України. 08.08.2025 року вказаний відділ надав заявнику письмову відповідь №1227-2714/000233-25 у якій було роз`яснено, що до такої заяви додається рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Також у відповіді вказано, що заявник не надав доказів підтвердження факту його постійного проживання на території України на дату, з якою законодавець пов`язує належність до громадянства України, а саме паспорту СРСР з відміткою про прописку в Україні станом на 13 листопада 1991 року, оскільки паспорт відсутній, а у ДМС відсутні відомості про місце реєстрації заявника. При цьому вище зазначеним відділом ДМС була проігнорована довідка від 21.03.2019 №4853 видана Виконкомом Покровської районної у місті ради про реєстрацію місця проживання заявника у вище вказаний період на території України. Також відділ №10 у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області повідомило заявника, що встановлення факту її постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», відбувається в судовому порядку. Ухвалою суду від 31.10.2025 року відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами окремого провадження на 26.11.2025 рік та задоволено клопотання представника заявника про витребовування доказів. 26.11.2025 року справу було відкладено на 04.12.2025 рік. 04.12.2025 року ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу справу було відкладено на 22.12.2025 рік та повторно витребувано докази з [INFO] . 22.12.2025 року ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу справу було відкладено на 19.01.2026 рік та повторно витребувано докази з [INFO] . 19.01.2026 року та 12.02.2026 справу знято з розгляду у зв`язку з відсутністю світла. Представник заявника адвокат Амельчишин О.В. в судовому засіданні підтримав заяву [PERSON] та просив її задовольнити. Представник Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області заступник начальника відділу № 10 у місті Кривому Розі ГУ ДМС в Дніпропетровській області, діюча за довіреністю від 02.01.2026 № 24, [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] щодо встановлення факту його постійного проживання в Україні станом на 2.08.1991 та на 13.11.1991. На виконання ухвали суду від 22.12.2025 (відповідно до листа від 16.02.2026 № ПНПр/1577 надійшла до [INFO] 14.02.2026 за вх. № 1965/ПНПр), надано копію облікової картки [PERSON] , [INFO] . Суд, сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів, встановив, що [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 07.09.1989 року по 23.12.1998 рік, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.9). Також, представник позивача надав копію свідоцтва про народження заявника, де зазначено, що [PERSON] [INFO] , народився у с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровької області (російською мовою) (а.с.9, зворот). Також, до матеріалів справи додано копію свідотцва про шлюб від 12.04.1985 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9,зворот, 101). В цьому шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , громадяни України, про що свідчать копії паспортів (арк.с. 97-100). У Свідоцтвах про народження дітей батьком вказано " [PERSON] " (на російській мові за національністю мовою оригінала - "русский"). Також, до матеріалів справи представник заявника долучив копію військового квитка [NUMBER] (а.с.9,зворот-10, 102). Представником заявника надано копію відповіді відділу №10 у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.8). 13.11.2025 року представником ГУ ДМС у Дніпропетровській області - заступником начальника Відділу № 10 у м. Кривому Розв ГУ ДМС у Дніпропетровській області Єлізаровою Катериною надані пояснення до справи, а також долучено до матеріалів справи копію картки реєстрації на гр. [PERSON] (а.с.22) та копію заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року (а.с.23). Згідно копії облікової картки [PERSON] підтверджується факт роботи заявника у Криворізькому домобудівному комбінаті, а також зазначено, що був призваний на військову службу [INFO] 23.05.1980 року, з 26.05.1980 по 18.04.1982 року перебував у ВЧ 11 396 на посаді навідник оператор, звільнений на підставі наказу МО СРСР № 85 від 28.03.1982. На обліку у Жовтневому військоматі міста [PERSON] перебував з 26.04.1982 року, а 01.01.2022 року був знятий з обліку у зв`язку з віком (а.с.95,зворот) Оцінка суду. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ст. 293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, які містяться впостанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинностіЗаконом України "Про громадянство України"є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першоїстатті 3 цього Закону. Згідно з п. 1, 2 ч. 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України"громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина другастатті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинностіЗаконом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України "Про громадянство України"і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України"особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 ч.2 ст. 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України"встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Суд звертає увагу, що у заяві представник заявника повідомив, що заявник паспорт колишнього СРСР втратив, проте доказом для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 рік та на 13.11.1991 рік є довідка про реєстрацію місця проживання особи. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України"і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд враховує таке. Указом Президента від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», який набрав чинності з 02.01.1992 року та на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99 втратив чинність, було встановлено, що н аціональність може бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажають змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадиться відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускається також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Відповідно до статті 11 Конституції України Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 6 Закону України «Про національні меншини (спільноти) України». В статті 1 цього Закону визначено, що національна меншина (спільнота) України (далі- національна меншина (спільнота) - стала група громадян України, які не є етнічними українцями, проживають на території України в межах її міжнародно визнаних кордонів, об`єднані спільними етнічними, культурними, історичними, мовними та/або релігійними ознаками, усвідомлюють свою приналежність до неї, виявляють прагнення зберегти і розвивати свою мовну, культурну, релігійну самобутність. Національні меншини (спільноти) є невід`ємними, інтегрованими та органічними частинами українського суспільства. Стаття 5 Закону встановлює, що громадянам України незалежно від етнічного походження, належності до національних меншин (спільнот) гарантуються рівні громадянські, політичні, соціальні, економічні, культурні та мовні права і свободи, визначені Конституцією України. 2. Особа, яка належить до національної меншини (спільноти), має також право на: 1) самоідентифікацію; 2) свободу громадських об`єднань та мирних зібрань; 3) свободу вираження поглядів і переконань, думки, слова, совісті та релігії; 4) участь у політичному, економічному та соціальному житті; 5) використання мови національної меншини (спільноти); 6) освіту, зокрема мовами національних меншин (спільнот); 7) збереження культурної самобутності національної меншини (спільноти). Національна приналежність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, станом на 24.08.1991чи 13.11.1991 не може створювати перешкоди у відновленні права особи як громадянина. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає доведеним в ході судового розгляду факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 р. та на 13.11.1991 рік. Таким чином, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України.

Outcome: approved