Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

У вересні 2025 року в електронному вигляді з використанням системи ЄСІТС підсистеми «Електронний суд» представник товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») Романенко М.Е. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 100839233 від 08.07.2021 року у розмірі 67 125 грн, а також просить стягнути понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» вказує, що 08.07.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 100839233, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 15 000 грн, який зобов`язався повернути у визначений договором строк, сплатити проценти за користування кредитними коштами та комісію за надання кредиту. Кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит в сумі 15 000 грн, однак [PERSON] умов кредитного договору не виконав та не повернув отримані у кредит кошти. 13 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги №10Т, у відповідності до умов якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором № 100839233 від 08.07.2021 року, де боржником є [PERSON] ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 67 125 грн, з яких: 15 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 50 625 грн заборгованість за процентами; 1 500 грн заборгованість за комісією. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку не виконав своїх зобов`язань, тому ТОВ «Діджи Фінанс», яке набуло права вимоги за договором кредиту № 100839233 від 08.07.2021 року, просить стягнути з відповідача на свою користь 67 125 грн заборгованості за вказаним кредитним договором, сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 422,40 грн та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29.09.2025 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] адвокат Григорук С.В. подав відзив у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що відсутні відомості проведення транзакції ТОВ «Мілоан» про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок відповідача. Матеріали справи не містять доказів, що номер мобільного телефону, який зазначений у кредитному договорі, належить відповідачу. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що саме відповідач підписав електронний договір. Зазначає, що позивач також посилається у якості доказів наявності заборгованості на витяги з реєстрів боржників, отримані під час відступлення права вимоги та розрахунки боргу. Однак такі реєстри та розрахунки, самі собою, не є належним доказом, що підтверджує наявність та розмір боргу, оскільки не містять даних про видачу та отримання кредитних коштів, або за яким банківським рахунком зроблено цей витяг. Також зазначив, що нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідача, визнає суму частково, а саме 1 000 грн. Представником позивача було подано відповідь на відзив у якому зазначив, зокрема щодо доводів відповідача про неналежним чином оформлене укладання договору про споживчий кредит, то зазначив, що 08.07.2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» URL: https://miloan.ua/, [PERSON] було подано заявку на отримання кредиту № 100839233 та здійснені відповідні алгоритми дій на отримання кредиту, без яких неможливо отримати кредитні кошти. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів отримання кредитних коштів саме відповідачем на картковий рахунок, а також щодо того, що надані позивачем платіжне доручення та розрахунки боргу не є належним доказом, позивач зазначив, а саме, що ТОВ «Мілоан» є зареєстрованою у належному порядку фінансовою установою, що надає фінансові послуги. Відповідно до норм чинного законодавства ТОВ «Мілоан» на виконання умов договору про споживчий кредит № 100839233 від 08.07.2021 року перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок № [NUMBER] в сумі 15 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 29676271 від 08.07.2021 року. Так як ТОВ «Мілоан» це фінансова установа, а не банківська, яка не має права відкривати рахунки позичальнику, а лише перераховує кредитні кошти на наданий позичальником рахунок. Щодо доводів представника відповідача, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу наявності будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем, зазначив, що відповідач 07.08.2021 року кредит в сумі 15 000 грн не повернув, а продовжував користуватися кредитним коштами, то ТОВ «Мілоан» відповідно до умов п. 1.6. договору, з якими погодився відповідач, нарахував проценти за користування кредитом за ставкою 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом за 60 днів, тобто за період з 08.08.2021 року по 06.10.2021 року, і таке нарахування відповідає вимогам норм ЦК України та умовам договору та спростовує доводи представника відповідача про незаконність нарахування відсотків за користування кредитом після 07.08.2021 року. Крім того, представник позивача зауважив, що учасник справи має право подати до суду власний розрахунок або висновок експерта, складений на його замовлення. Але представник відповідача розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростував, не надав власний розрахунок наявної заборгованості, в цілому заперечивши позовні вимоги. Також позивач заявив витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, що підтверджується відповідними документами та яку просить стягнути із відповідача. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 100839233. Договір укладений сторонами дистанційно шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний [PERSON] 08.07.2021 року. За умовами договору кредиту ТОВ «Мілоан» зобов`язалось надати позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором у встановлений п.1.4 договору термін, та виконати інші зобов`язання, передбачені договором. За умовами договору сума кредиту становить 15 000 грн, строк кредиту - 30 днів з 08.07.2021 року, термін повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 07.08.2021 року (п.1.2-1.4 договору). Також сторони передбачили сплату позичальником комісії за надання кредиту у розмірі 1 500 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово (п.1.5.1 договору). За умовами договору кредиту проценти за користування кредитом становлять 5 625 грн, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором - фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2, 2.3 цього договору (п.1.5.2, 1.6, 1.7 договору). Згідно з п.2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно платіжного доручення № 29676271 від 08.07.2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало [PERSON] на банківську карту № [NUMBER] грошові кошти в сумі 15 000 грн, згідно договору № 100839233. За інформацією АТ КБ «ПриватБанк», наданою на виконання ухвали Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25.11.2025 року, на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в АТ КБ «ПриватБанк» емітовано карту № [NUMBER] , на яку 08.07.2021 року було зараховано 15 000 грн. Отже, ТОВ «Мілоан» зобов`язання за укладеним договором виконало в повному обсязі, перерахувавши на платіжну картку [PERSON] , зазначену ним у договорі, грошові кошти в сумі 15 000 грн, а останній їх отримав. Із розрахунку заборгованості за договором кредиту № 100839233 вбачається, що [PERSON] жодних коштів на погашення заборгованості по тілу кредиту, комісії та процентах не вносив, внаслідок чого ТОВ «Мілоан» нарахувало заборгованість по кредиту в розмірі 67 125 грн, з яких: 15 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 50 625 грн заборгованість за процентами за період з 08.07.2021 року по 07.08.2021 року, згідно п.1.5.2 договору та за період з 08.08.2021 року по 06.10.2021 року, згідно п.п.1.6, 2.3.1.2; 1 500 грн заборгованість за комісією. 13 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги №10Т, у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №10Т від 13.10.2021 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за договором кредиту № 100839233 від 08.07.2021 року в сумі 67 125 грн, з яких: 15 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 50 625 грн заборгованість за процентами; 1 500 грн заборгованість за комісією. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію). Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст.1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за кредитним договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст.513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 5 липня 2017 року (справа №6-459цс17), згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Відтак суди мають з`ясувати належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу. Надані позивачем та досліджені судом письмові докази свідчать про те, що 08.07.2021 року [PERSON] уклав із ТОВ «Мілоан» в електронній формі договір кредиту, за умовами якого вказана фінансова компанія перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 15 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у порядку, визначеному договором. Після закінчення строку кредитування [PERSON] не повернув грошові кошти, не сплатив проценти за користування ними та комісію. У подальшому за договором факторингу ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за цим договором кредиту ТОВ «Діджи Фінанс». За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] не виконав своїх обов`язків за договором кредиту, а тому з нього на користь ТОВ «Діджи Фінанс» слід стягнути борг за цим договором. Оскільки [PERSON] отримані кошти у визначений договором строк не повернув, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, які доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на законі та договорі кредиту, підлягають задоволенню і з [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 15 000 грн за договором кредиту № 100839233 від 08.07.2021 року. Крім того, зі [PERSON] слід також стягнути 1 500 грн заборгованості за комісією, оскільки її сплату за надання кредиту сторони передбачили у п.1.5.1 договору кредиту. Що стосується розміру процентів за користування грошовими коштами за вказаним договором кредиту, то суд зважає на наступне. Як вбачається із наданих суду розрахунків, заборгованість по процентах за кредитним договором становить 50 625 грн. Вказана заборгованість нарахована за період з 08.07.2021 року по 06.10.2021 року включно. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що нарахування процентів може здійснюватися лише в межах строку кредитування. Як вбачається з умов пунктів 1.3, 1.4 договору про споживчий кредит № 100839233 від 08.07.2021 року, кредит надається строком на 30 днів з 08.07.2021 року, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 07.08.2021 року. Пунктом 1.5.2 договору кредиту визначено, що розмір процентів за користування кредитом становить 5 625 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. У п.2.3 договору кредиту сторони передбачили пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах та на стандартних умовах. Так, відповідно до п.2.3.1.1 договору кредиту для продовження строку кредитування на пільгових умовах позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Пункт 2.3.1.2 договору кредиту визначає пролонгацію на стандартних (базових) умовах. Так, позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6. Договору. Проте наведені умови кредитного договору є суперечливими, так як пунктами 1.3, 1.4 цього кредитного договору чітко визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит та проценти за користування кредитом 07.08.2021 року. При цьому будь-якої іншої умови щодо строку повернення кредиту у пунктах 1.3 та 1.4 не вказано. Крім того, згідно положень п.2.3.2 договору кредиту у разі пролонгації строку кредитування на пільгових або на стандартних умовах, умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п.1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород, визначених п.1.4, змінюються пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особистому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. У випадку розбіжностей між умовами кредитного договору, включаючи додатки 1, 2 та оновленим графіком платежів, застосовуються умови, визначені оновленим графіком. Доказів того, що мала місце пролонгація строку кредитування та зміна дати повернення всієї суми кредиту та процентів, матеріали справи не містять, оскільки згідно п.2.3.2 договору у разі пролонгації строку кредитування на пільгових або на стандартних умовах нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості мала б відображатись кредитодавцем в оновленому графіку платежів. Однак, такого оновленого графіку платежів матеріали справи не містять. За умовами пункту 1.5.2 кредитного договору, а також згідно графіку платежів, що є додатком до цього договору, проценти за користування кредитом становлять 5 625 грн та нараховані за період з 08.07.2021 року по 07.08.2021 року, тобто протягом строку дії договору. Оскільки за вказаними умовами договору про споживчий кредит № 100839233 від 08.07.2021 року сторони погодили строк його дії до 07.08.2021 року, тому після зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Таким чином, зі [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» слід стягнути заборгованість за договором кредиту № 100839233 від 08.07.2021 року у в сумі 22 125 грн, з яких: 15 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 5 625 грн заборгованість за процентами, нарахованими за період з 08.07.2021 року по 07.08.2021 року, 1 500 грн заборгованість за комісією. При розподілі судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.01.2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі №753/1203/18. Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2025 року між адвокатом Міньковською А.В. та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір про надання правової допомоги № 4264746. Згідно акту № 100839233 про надання правових послуг від 29.07.2025 року вбачається, що вартість наданих адвокатом Міньковською А.В. юридичних послуг щодо підготовки позовної заяви ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором становить 5 000 грн. Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування, необхідність збору доказів, складність застосування норм права, обсягу поданих заяв по суті справи та інших процесуальних документів у даній справі, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем до відшкодування є співмірним із обсягом наданих послуг. Підстав для зменшення цих витрат суд не вбачає. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн, позов заявлено на суму 67 125, а задоволено на суму 22 125 грн, тобто на 32,96% (22 125 х 100% : 67 125), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 798,42 грн (2 422,40 х 32,96%) судового збору. Крім того, з відповідача підлягають також стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено на 32,96%, то до стягнення підлягає 1 648 грн (5 000 грн х 32,96%) витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial