Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-10 00:00:00

09 лютого 2026 року до Чечелівського районного суду міста Дніпра з Самарського районного суду міста Дніпра згідно ухвали суду від 17 листопада 2025 року надійшла цивільна справа № 206/6366/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 25 104,50 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 423,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 05 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 року назву було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 15691 року в електронній формі. Відповідно до положень укладеного договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим договором. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору. На підставі зазначеного вище договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5 000,00 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 25 104,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою; 20 104,50 грн., заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. У зв`язку з вищевикладеним, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» вирішило звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року вказану справу було прийнято до провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач у встановлений судом строк не надав відзиву на позовну заяву. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] було укладено Договір позики № 15691, відповідно до умов якого позикодавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим договором. Сума позики 5 000,00 грн., строк повернення позики до 03 серпня 2018 року. Згідно п.п. 1.1.2.1, 1.1.2.2. договору було передбачено нарахування процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики та встановлено нарахування комісії у розмірі 1,4% в день від початкового розміру позики. Пунктом 1.1.3, 1.1.4 договору було встановлено, що нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Договір підписано позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором «24048822». Крім того, відповідачем було підписано графік платежів та паспорт позики. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, є договором приєднання, що визначено у ст. 634 ЦК України. При цьому, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позикодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику можливість розпоряджатись позикою на умовах, передбачених договором, що також підтверджується листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс» вих. № 15691 від 01 вересня 2025 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідач заборгованість за вищезазначеним договором позики так і не сплатив. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 15691 від 05 липня 2018 року за період з 05 липня 2018 року з по 02 серпня 2025 року, відповідач має заборгованість в сумі 25 104,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою; 20 104,50 грн., заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Надаючи оцінку розрахунку заборгованості проведену позивачем суд вважає за необхідне зазначити наступне. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, суд виходить з того, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою, а також обумовлену в договорі комісію, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Як зазначалось, умовами договору позики передбачено, що позикодавець надає позичальнику позику у розмірі 5 000,00 грн. строком на 29 днів від дати отримання позики позичальником, а саме до 03 серпня 2018 року. Разом з тим у п. 4.3. договору позики його сторони погодили, що обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківських рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п. 1.1.5. договору включно (тобто до 03 серпня 2018року). Як видно з графіку платежів до договору позики № 15691 від 05 липня 2018 року та паспорту позики, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) за договором позики № 15691 від 05 липня 2018 складає 7 044,50 грн., з яких: сума позики 5 000,00 грн., проценти за користування позикою, відсотки 14,50 грн. комісійна винагорода за користування позикою 2 030,00 грн., термін платежу 03 серпня 2018 року. Отже, встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що у відповідача виникло зобов`язання зі сплати процентів та комісії за договором позики у розмірі, що розрахований за визначеною у договорі ставкою за кожен день користування позикою протягом строку кредитування, та яке згідно з 1.1.2.1 та 1.1.2.2, 4.3 договору разом складає 2 044,50 грн. (проценти за користування позикою 0,01% в день, тобто 14,50 грн. та комісійна винагорода за користування позикою 1,4% в день, тобто 2 030,00 грн.) Подальше, тобто поза строком кредитування, нарахування Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» процентів та комісії за користування відповідачем позикою є безпідставним, та таким, що суперечить умовам укладеного договору. Суд при вирішенні даної справи виходить з того, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 15691 від 05 липня 2018 року підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі 7 044,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою; 2 044,50 грн. заборгованість по процентам та комісії. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Рудзей Ю.В., що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, укладеним адвокатом Рудзей Ю.В та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» та довіреністю від 09 липня 2025 року. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 01 вересня 2025 року між адвокатом Рудзей Ю.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» було підписано Акт № 15691 наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року в якому зазначено, що вартість послуг з правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій, складання позовної заяви, формування додатків до позовної заяви складає 5 000,00 грн. (витрачено 5 годин). Позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Рудзей Ю.В., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 5 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вартість послуг з правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій, складання позовної заяви, формування додатків до позовної заяви, а також витрачений на вказані послуги час (5 годин), є очевидно завищеними та такими, що не відповідають складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial