Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Короткий виклад обставин справи [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Сідун Олеся Степанівна, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), за актовим записом №458; дитину [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом з мамою [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову зазначено, що між сторонами 19.04.2022 року зареєстровано шлюб, а [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Позивачем вказано, що їх шлюбні стосунки з відповідачем не склалися, у них різні характери та погляди на життя, вони втратили почуття та повагу одне до одного, через постійні конфлікти та суперечки спільне життя стало неможливим. На неодноразові прохання змінити поведінку відповідач не реагує, наведене впливає на виховання та психоемоційний стан їх дочки. Шлюбні відносини між ними фактично припинені, позивач вважає що їх шлюб розпався та примирення неможливе. Крім того, позивачем зазначено, що на час пред`явлення даного позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання їх дочки [PERSON] , [INFO] . Вказує на обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття та звертає увагу на ухилення відповідача від такого обов`язку. Також, зазначено що відповідач молодого віку, здоровий, працює, немає іншої родини, інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб які потребують обов`язкового утримання з його боку. Спір щодо місця проживання дитини між ними відсутній, дочка проживала, проживає і надалі буде проживати з нею. Процесуальні дії по справі, заяви сторін Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. В судове засідання 10.03.2026 позивач не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання був повідомлена належним чином. При цьому, 10.03.2026 до суду від представника позивача адвоката Сідун О.С., яка діє на підставі ордера серія АО №1215146 від 14.01.2026, поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи №308/1199/26 за її відсутності. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторонни позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач у судове засідання 10.03.2026 повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем реєстрації та розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання та відзиву не подавав. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За приписами ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 19.04.2022 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складено відповідний актовий запис за № 458. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . З копії свідоцтва про народження (виданого повторно) серія [NUMBER] виданого 17 лютого 2023 року вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , її батьками записані батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи слідує що за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради місце проживання [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 02.06.2009 р. по теперішній час. Відповідно до довідки від 03 квітня 2022 №2104-7000511770 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана [PERSON] , [INFO] зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , а фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 03 квітня 2022 №2104-7000512155 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана [PERSON] , [INFO] зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , а фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Також, до матеріалів справи додано копію паспорта громадянина України [PERSON] , та її картку платника податку. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів Щодо вимоги про розірвання шлюбу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Суд бере до уваги наведені позивачем обставини, що у сторін є неповнолітня дитина 2017 р.н., однак через постійні конфлікти та суперечки їх спільне життя стало неможливим, вони втратили почуття та повагу один до одного, та припинили шлюбні відносини, позивач наполягає на розірванні шлюбу та вважає, що примирення між ними не можливе. З урахуванням викладеного, фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер, що призвело до втрати почуттів та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Щодо вимоги про залишення проживати неповнолітню дитину з матір`ю, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Водночас, судом під час розгляду даної справи не вирішується питання про визначення місця проживання дитини. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності такого спору між сторонами, крім того, позивач у позовній заяві зазначено, що між нею та відповідачем відсутній спір з приводу місця проживання неповнолітньої дочки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу між сторонами, неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою, залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] . Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід зазначити наступне. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» визначено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 3512 гривень. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07.12.2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», №31111/04, § 54). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.04.2022. В позові позивачем зазначено, що відповідач молодого віку, здоровий, працює. Разом з тим, на підтвердження наведеного в матеріалах справи відсутні будь які докази. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує вік дитини, те, що вона проживає з матір`ю, а також те, що відповідач є особою працездатного віку, на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків немає. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved