Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-05 00:00:00

У жовтні 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 91 616 грн 51 коп. Крім того, позивач просив стягнути із відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 24.05.2023 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000613291, відповідно до умов якого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зобов`язалося надати [PERSON] грошові кошти у тимчасове платне користування, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити плату за нього (проценти та комісію), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, визначеному договором. АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» своє зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму грошових коштів шляхом переказу їх на вказаний у договорі банківський рахунок та зарахування в якості погашення заборгованості (рефінансування) за іншим кредитним договором. У свою чергу, [PERSON] своє зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів за його використання та комісії за його обслуговування належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 30.09.2025 виникла заборгованість у загальному розмірі 91 616 грн 51 коп., з яких: 66 626 грн 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 1 грн 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 24 988 грн 75 коп. - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту. 28.05.2025 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» було укладено договір факторингу № 28/05/25/1, на підставі якого до ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» перейшло право вимоги АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до [PERSON] , яке виникло на підставі кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 та складається з права вимоги заборгованості у вищезазначеному розмірі. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» просило стягнути з [PERSON] зазначену суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки позов подано в електронній формі через електронний кабінет, примірник позовної заяви разом із доданими до неї матеріалами позивачем направлений відповідачу на адресу його зареєстрованого місця проживання, що відповідає інформації, отриманої за відомостями з Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА, у відповідності до вимог ст.ст. 43, 177 ЦПК України, про що в матеріалах справи наявні бланк опису вкладення, завірений відповідним відділенням зв`язку, разом з фінансовим чеком про відправлення. Ухвала про відкриття провадження у справі від 10 жовтня 2025 року двічі направлялась відповідачу [PERSON] на його зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА - [ADDRESS] . Згідно з наявними у матеріалах справи доказами, поштові конверти повернулися до суду без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 24.05.2023 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000613291 (банківська послуга «кредит готівкою», банківський продукт «кредит готівкою» для цілей рефінансування). Договір особисто підписаний [PERSON] , у тому числі шляхом проставлення підпису на кожній сторінці договору. Підписанням кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 [PERSON] засвідчив розуміння тих обставин, що кредитний договір складається з публічної частини договору, якою є Універсальний договір банківського обслуговування фізичних осіб у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», що розміщений у чинній на той момент редакції на офіційному сайті банку, та індивідуальної частини договору, якою є цей кредитний договір. Підписанням кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 [PERSON] підтвердив акцептування умов Універсального договору банківського обслуговування фізичних осіб, беззаперечну та безумовну згоду з цими умовами та розуміння їх змісту. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його використання та комісію за його обслуговування, а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, передбаченому договором. Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 5.1 кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту - 66 636 грн 49 коп., строк кредитування - 48 місяців, кінцева дата повернення кредиту - 24 травня 2027 року, цільове призначення кредиту - погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором № 22030000529020 від 26.08.2021, фіксована процентна ставка за користування кредитом - 0,001% річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 1,50% від суми кредиту; спосіб надання кредиту - шляхом безготівкового переказу погодженої суми грошових коштів на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER] , що відкритий в АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО». Кредитний договір № 22032000613291 від 24.05.2023 вміщує в собі графік платежів (розділ 4 договору), який містить інформацію щодо розміру щомісячного платежу за кредитним договором, порядку його формування та обчислення його складових, а також відомості щодо реальних витрат за кредитом та його загальної вартості. Окрім цього, 24.05.2023 [PERSON] ознайомився та особисто підписав паспорт споживчого кредиту, який містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який йому надається на підставі кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023. Таким чином, судом встановлено, що 24.05.2023 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах. Зі змісту виписки по особовому рахунку, відкритому в АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» на ім`я [PERSON] , встановлено, що 24.05.2023 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» здійснило переказ на рахунок [PERSON] , що був зазначений у кредитному договорі № 22032000613291 від 24.05.2023 ( [NUMBER] ), грошові кошти в сумі 66 636 грн 49 коп. Призначенням платежу зазначено надання кредитних коштів відповідно до кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023. З огляду на цільовий порядок використання кредитних коштів, що був визначений у п. 5.1 кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023, зазначені грошові кошти були у подальшому списані банком з метою погашення заборгованості (рефінансування) за іншим кредитним договором № 22030000529020 від 26.08.2021. Таким чином, судом встановлено, що АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором № 22032000613291 від 24.05.2023, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту та забезпечивши їх подальше списання відповідно до погодженого цільового призначення. Зі змісту виписки по особовому рахунку, розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що за період з 24.05.2023 по 28.05.2025 [PERSON] не забезпечив надходження на банківський рахунок суми грошових коштів, достатньої для списання банком в якості сплати щомісячного платежу та погашення кредитної заборгованості. Документами бухгалтерської звітності підтверджено, що з рахунку [PERSON] було списано 26.06.2023 лише грошові кошти в сумі 10 грн 02 коп., що були зараховані в якості погашення заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту розрахунку заборгованості та виписки по рахунку судом встановлено, що внаслідок порушення [PERSON] свого зобов`язання за укладеним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 91 616 грн 51 коп., з яких: 66 626 грн 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 1 грн 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 24 988 грн 75 коп. - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, що були погоджені сторонами, обставини часткового погашення заборгованості відповідача за тілом кредиту, що вбачаються з виписки по рахунку, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості лише в частині заборгованості за тілом кредиту та за процентами за його використання. У той же час, розрахунок заборгованості за комісією за обслуговування кредиту, як і вимоги про стягнення такої заборгованості, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. У постанові ВП ВС від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблено висновок, що законодавство про споживче кредитування не забороняє банкам встановлювати комісію за обслуговування кредиту. У той же час, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні висновки також було зроблено у постановах КЦС ВС від 08.03.2023 року у справі № 204/2820/21, від 29.11.2023 року у справі № 461/2857/20. Обов`язок [PERSON] щодо сплати щомісячної сплати комісії за обслуговування кредиту передбачений п. 1.2 кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023. Разом з тим, ані вказаний кредитний договір, ані додатки до нього, ані будь-які інші матеріали позовної заяви не містять вичерпної та конкретної інформації щодо переліку додаткових та супутніх банківських послуг, які пов`язані з обслуговуванням кредиту та за які встановлено відповідну плату. Так, у п. 2.1 кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 зазначається, що супровідні та супутні послуги, що надаються банком та придбаваються [PERSON] , є послуги з обслуговування банківського рахунку та платіжні послуги, що надаються [PERSON] у зв`язку з отриманням кредиту та/або виконанням договору, у тому числі погашенням заборгованості за договором. Однак, ані вказаний пункт договору, ані будь-які інші його положення не містять конкретного та вичерпного переліку таких супровідних та супутніх послуг. Стороною позивача надано Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», який є публічною частиною кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023. Як було встановлено судом раніше, матеріали позовної заяви вказують на ті обставини, що [PERSON] ознайомився зі змістом вказаного документа у редакції, що була чинною на момент підписання кредитного договору, а також прийняв умови публічного договору шляхом приєднання до них та засвідчив відсутність будь-яких заперечень проти них. Разом з тим, за результатами дослідження положень Універсального договору банківського обслуговування, а саме - розділу 6 «Додаткові та супровідні послуги» судом встановлено, що вказані положення в силу публічного характеру самого договору містять загальний перелік додаткових та супровідних послуг, які можуть надаватися клієнтам банку відповідно до діючих процедур та встановлених тарифів. Тобто, положеннями вказаного договору передбачаються не конкретні додаткові та супровідні банківські послуги, що надаються [PERSON] на підставі кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023, а лише перелік таких послуг, які в цілому можуть бути надані за умови їх підключення. При цьому відомості про те, що такі послуги були підключені [PERSON] та складали зміст банківського обслуговування його рахунку у матеріалах справи відсутні. Так само положеннями п. 7.9 Універсального договору банківського обслуговування, яким визначено особливості надання та користування банківською послугою «Кредит готівкою», яка була надана [PERSON] на підставі кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023, передбачено лише особливості стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, однак не визначено зміст та види послуг, за які встановлюється така комісія. Відсутність вичерпного та детального переліку додаткових і супутніх банківських послуг, які складають зміст обслуговування кредитної заборгованості, позбавляє суд можливості перевірити дотримання вимог законодавства про споживче кредитування в частині заборони встановлення плати за отримання клієнтом послуг, які є безкоштовними. Відповідно це позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість та правомірність нарахування заборгованості за комісією за обслуговування кредитом. Таким чином, стороною позивача не надано жодних доказів, які б давали можливість встановити 1) конкретні банківські послуги, які становлять зміст обслуговування кредиту та за які встановлюється щомісячна плата, та 2) що такі послуги не належать до переліку послуг, які відповідно до законодавства про споживче кредитування позичальник може отримувати безкоштовно. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу, набуття, зміни, встановлення, припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Аналогічні висновки щодо нікчемності положень договору, якими встановлено обов`язок позичальника зі сплати комісії за обслуговування кредиту без визначення конкретного переліку послуг, за які така комісія сплачується, викладено у постанові КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23. Оскільки положення кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 щодо обов`язку [PERSON] щомісячно сплачувати на користь АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» комісію за обслуговування кредиту є нікчемними, то нарахування заборгованості за такою комісією не відповідає актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що 28.05.2025 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» було укладено договір факторингу № 28/05/25/1, відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» зобов`язалося передати АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» грошові кошти в розпорядження, а АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за це зобов`язалося відступити на користь ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» права грошової вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників згідно з додатком № 1. Відповідно до п. 6.2.2 договору факторингу № 28/05/25/1 від 28.05.2025 права вимоги переходять до ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» з моменту набрання чинності даним договором та підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Перехід права вимоги відбувається шляхом підписання сторонами та скріплення печатками сторін акту приймання-передачі прав вимоги. Відповідно до п. 7.1 договору факторингу № 28/05/25/1 від 28.05.2025 ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» здійснює фінансування АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» у розмірі 3 800 001 грн. Зі змісту платіжної інструкції № 5252 від 28.05.2025 судом встановлено факт виконання ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» свого обов`язку, передбаченого п. 7.1 договору факторингу, а саме здійснення фінансування АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» шляхом переказу на рахунок останнього грошових коштів у сумі 3 800 001 грн. 28.05.2025 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» було підписано та скріплено печатками акти приймання-передачі реєстру боржників та прав вимог. Зі змісту реєстру прав вимоги, реєстру боржників, що є додатками до договору факторингу № 28/05/25/1 від 28.05.2025, встановлено, що АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» відступило на користь ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» право вимоги до [PERSON] , яке виникло на підставі кредитного договору № 22032000613291 від 24.05.2023 та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 91 616 грн 51 коп., з яких: 66 626 грн 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 1 грн 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 24 988 грн 75 коп. - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту. Таким чином, судом встановлено факт отримання ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 22032000613291 від 24.05.2023. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт 1) виникнення кредитного зобов`язання між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] , 2) виконання АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» свого зобов`язання за кредитним договором, 3) порушення [PERSON] свого зобов`язання за кредитним договором, 4) отримання права вимоги до [PERSON] за цим кредитним договором, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості лише у розмірі 66 627 грн 76 коп., з яких: 66 626 грн 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 1 грн 29 коп. - проценти за користування кредитом. Вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту суд вважає необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 1363 від 30.09.2025, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» здійснило платіж у розмірі 2 422 грн 40 коп. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до [PERSON] . Інших судових витрат сторонами справи не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1 761 грн 56 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial