Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

У вересні 2023 року ТОВ «УКРГАЗ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «СПАРК-В» та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни, за участі третіх осіб Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидкої Ірини Миколаївни, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що ТОВ «УКРГАЗ» як забудовник ЖК «Чайка» залучав кошти через емісію цільових облігацій, а фізична особа [PERSON] (замовник), втратила право на отримання квартири у власність у зв`язку з непред`явленням лоту облігацій до погашення у строки, визначені умовами емісії та договорами № 8/2/11/138/Ж бронювання об`єкту будівництва від 11,12.2007 р. та №8/2/11/138/Ж участі у будівництві об`єкту від 11.12.2007 року. У позові зазначив, що до договорів, укладених між ВАТ«КБ «Надра» та [PERSON] , застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-509/81-06-5/2007/001 від 27.12.2007 року та договору застави цінних паперів від 27.12.2007 року, ТОВ «УКРГАЗ» жодного відношення не має, адже стороною таких договорів Емітент не був, до виконання умов таких договорів відношення не мав, та виключно у відносинах з кінцевими власниками лотів облігацій діяв у порядку та у відповідності до Договорів бронювання та участі і Проспекту емісії. Позивач вважає, звернення стягнення на спірну квартиру у виконавчому провадженні та реалізація у межах здійснення виконавчого провадження шляхом проведення електронного аукціону (торгів) відбулися неправомірно. А витребовувана квартира фактично належала ТОВ «УКРГАЗ» як забудовнику/балансоутримувачу з 2013 року, яке мало намір зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після погашення лоту облігацій і виплати лоту облігацій і виплати за них номінальної вартості. Позивач зазначив, що ТОВ «СПАРК-В» - набувач квартири за результатами електронного аукціону (торгів) та у подальшому покупець квартири у ТОВ «СПАРК-В» [PERSON] є недобросовісними особами, які не могли не знати про наявність на спірну квартиру речових прав третіх осіб, що, на думку позивача, підтверджується відсутністю більше десяти років в державному реєстрі речових прав будь яких осіб на спірне нерухоме майно, та на думку позивача, незаконною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2023 р. у справі № 754/517/15, якою право власності на це майно боржника [PERSON] було встановлено. Просили суд: витребувати з чужого незаконного володіння - [PERSON] однокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2779003532080 на користь ТОВ «УКРГАЗ»; визначити порядок виконання судового рішення, визначивши судове рішення як підставу для внесення відомостей (змін) у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника однокімнатної квартири загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2779003532080, змінивши власника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) на Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» (код ЄДРПОУ 32209081, 08135, Київська область, Бучанський р-н, с. Чайки, вул. Лобансвського Валерія, 37); судові витрати покласти на відповідача. Одночасно позовна заява містила вимоги витребувати у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни та у приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Швидкої Ірини Миколаївни належним чином завірені копії для долучення до матеріалів справи копії документів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Разом з позовною заявою на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову. Позивач просив суд накласти арешт на витребувану у позові спірну квартиру, а також заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад. Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам (державним/приватним), іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо речових прав на нерухоме майно - квартиру загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2779003532080. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2023 року заяву представника заявника ТОВ "УКРГАЗ" адвоката Гуріної Ганни Вікторівни про забезпечення позову - задоволено частково. В якості забезпечення позову накладено арешт на закінчений будівництвом об`єкт - квартиру загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2779003532080. В іншій частині - відмовлено. У жовтні 2023 року у відзиві представник ТОВ «СПАРК-В» адвокат Макаренко Сергій Сергійович просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «УКРГАЗ» у повному обсязі. ТОВ «СПАРК-В» у відзиві зазначило, що набуття спірної квартири відбулося в порядку реалізації майна на електронних торгах, що є різновидом договору купівлі-продажу. Після проведення торгів та повного розрахунку складається акт про проведені електронні торги, а право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». ТОВ «СПАРК-В» зазначило, що квартира була придбана на електронному аукціоні та 10.08.2023 зареєстрована у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим право власності набуте на законних підставах. Також представник товариства зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, крім того зазначає, що з огляду на частину другу статті 388 Цивільного кодексу України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У жовтні 2023 року у відзиві представник приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни адвокат Бєрьозка Юрій Володимирович проти позову заперечив, просив відмовити у позові повністю, вказуючи, що у позовній заяві не сформульовано конкретних позовних вимог до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни, а тому вона не може виступати відповідачем у справі. У відзиві вказано на відсутність у ТОВ «УКРГАЗ» права на віндикацію, бо позивач не є і ніколи не був власником спірної квартири: право власності за позивачем не реєструвалось, а квартира лише обліковувалась на балансі (що не підтверджує набуття права власності на нерухомість без державної реєстрації), а ТОВ «УКРГАЗ» не надав докази свого права власності на спірне майно. ТОВ «УКРГАЗ» не надав докази втрати [PERSON] права вимагати передачі їх об`єкта нерухомого майна, натомість надані ним документи свідчать, що вона ніколи не втрачала такого права; Спірне майно продано у порядку, передбаченому для виконання судових рішень, а тому не підлягає витребуванню у [PERSON] , а ТОВ «УКРГАЗ» не надало жодних доказів його недобросовісності. Щодо правомірності своїх дій вказує, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. звернулась до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано, та реалізувала його на торгах саме на підставі ухвали суду і в порядку, передбаченому законом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «УКРГАЗ» у повному обсязі та стягнути із ТОВ «УКРГАЗ» на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Шмідт Катерини Валеріївни відшкодування витрат на правничу допомогу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року витребувано у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни та у приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Швидкої Ірини Миколаївни належним чином засвідчені копії документів. У відповіді на відзиви приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. та ТОВ «СПАРК-В» ТОВ «УКРГАЗ» заявило, що переконливих заперечень на позов не подано і доводи не спростовані, просить відхилити заперечення у відзивах та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позов спрямований на витребування квартири саме в останнього набувача - [PERSON] , при цьому вважає належними відповідачами також ТОВ «СПАРК-В» як особу, яка на думку позивача, незаконно придбала квартиру не у власника і вже через 12 днів перепродала її за тією ж ціною 922 917 грн без прибутку, має однакову адресу місцезнаходження з ТОВ «Брайт-Інівестмент» та користується послугами одного й того самого представника у судах - [PERSON] . Окремо позивач вказує, що приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. також є належним відповідачем, оскільки, на його переконання, саме внаслідок її незаконних дій квартира вибула з володіння ТОВ «УКРГАЗ» на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2023 у справі № 754/517/15-ц. У листопаді 2023 року у відзиві представник відповідача [PERSON] адвокат Мазур Ірина Олександрівна проти позову заперечила, просила відмовити у позові повністю. Вказувала, що [PERSON] набув спірну квартиру за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.08.2023 р. у зареєстрованого власника (ТОВ «СПАРК-В») та діяв добросовісно: до укладення договору звертався за консультацією/перевіркою до нотаріуса, а під час посвідчення правочину нотаріус перевірив відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і інших зареєстрованих прав чи обтяжень не було, крім того відповідач вважає, що мав легітимні очікування та право покладатися на відомості про відсутність інших речових прав інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, та фаховість нотаріуса, яка піж час перевірки встановила, що квартира була реалізована у порядку, встановленому для виконання судових рішень на підставі судового рішення, що набрало законної сили і не оскаржувалось на момент перевірки. Правова позиція Відповідача у відзиві зводиться до того, що Відповідач-1 є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу, а позивачем не доведено зворотнє. Майно, з урахуванням положень ст. 388 ЦК України та судової практики не може бути витребуване у Відповідача-1. Спірне майно стягнуто у виконавчому провадженні у порядку, встановленому законом та на підставі ухвали суду. Стверджує, що ТОВ «УКРГАЗ» не надав докази свого права власності на спірне майно, а відтак не є особою, яка має право звернення до суду з віндикаційним позовом. Відповідач-1 заперечує доведеність права позивача на заявлений спосіб захисту, вказуючи, що право власності ТОВ «УКРГАЗ» на спірну квартиру не було зареєстроване, а факт перебування майна на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на це майно, а є лише формою бухгалтерського обліку. Окрім того, зазначає, що саме у зв`язку з ознаками довготривалої недобросовісної бездіяльності позивача ТОВ «УКРГАЗ» стала можливою ситуація, що право власності на квартиру у судовому порядку було встановлене за [PERSON] , а майно реалізоване на електронних торгах і що [PERSON] не міг навіть здогадуватись про наявність прав на квартиру у когось іншого, аніж ТОВ «СПАРК-В» відповідно до відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стверджує, що факт проживання [PERSON] у спірній квартирі та користування комунальними послугами свідчить, що фактично умови інвестування, передбачені Договором бронювання виконані, що узгоджується із правовою позицією відповідача, що [PERSON] ніколи не втрачала права вимоги на спірне майно. У грудні 2023 року ТОВ «УКРГАЗ» у відповіді на відзив [PERSON] просить відхилити заперечення відповідача-1 та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. ТОВ «УКРГАЗ» зазначає, що [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру, оскільки придбала лише лот облігацій і не здійснила їх погашення у встановленому порядку. Після розірвання у судовому порядку договорів участі у будівництві та бронювання вона втратила будь-які права на квартиру, залишившись лише власником цінних паперів. Відтак квартира продовжувала обліковуватись на балансі забудовника як готова продукція, а право власності на неї виникло у ТОВ «УКРГАЗ» як у забудовника закінченого будівництвом об`єкта. Позивач стверджує, що реалізація квартири відбулася на підставі неправомірних дій приватного виконавця, оскільки ухвала Деснянського районного суду м. Києва у справі у справі № 754/517/15-ц від 08.05.2023 р., якою було звернуто стягнення на квартиру, у подальшому скасована постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2023 р. в частині звернення стягнення на цю квартиру. Також ТОВ «УКРГАЗ» заперечувало добросовісність як ТОВ «СПАРК-В», так і [PERSON] . Позивач вказує, що покупці могли знати про наявність спору та про обставини, пов`язані з правовим статусом квартири. Зазначає, що квартира була продана [PERSON] через 12 днів за тією ж самою ціною, а докази фактичної оплати договору купівлі-продажу суду не надані. Крім того, позивач вважає, що [PERSON] знав або міг знати про наявність судового спору та арешту, але не вжив дій для розірвання договору чи захисту своїх прав, що, на думку позивача, виключає його добросовісність. Також позивач наголошує, що державна реєстрація не є підставою виникнення права власності, а лише підтверджує вже набуте право, тому сам факт реєстрації права за ТОВ «СПАРК-В» та подальшої реєстрації за [PERSON] не свідчить про законність набуття, якщо відсутня належна правова підстава для виникнення права власності У січні 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Мазур Ірина Олександрівна подала заперечення [PERSON] на відповідь ТОВ «УКРГАЗ» на відзив представників приватного виконавця Шмідт К.В. та ТОВ «СПАРК-В» з проханням поновити пропущений строк на подання доказів та приєднати до матеріалів справи №369/13988/23 додані до заперечення документи. У них Відповідач-1 стверджує, про процесуальні порушення статей 83, 95 ЦПК України Позивачем, необґрунтованості на думку відповідача-1 міркувань позивача про відповідачів у справі, відсутності у матеріалах справи доказів недобросовісності [PERSON] , обізнаність ТОВ «УКРГАЗ» про умови договору купівлі-продажу облігацій та подальшої їх застави, припускає про пов`язаність ТОВ «УКРГАЗ» та ТОВ «ЗАРАЗ-6». Будь-яке задоволення позовних вимог позивача суперечило б принципам стабільності цивільного обороту та захисту добросовісного набувача. У додаткових поясненнях відповідач-1 звернув увагу, що на момент укладення договору чинними були: судове рішення - ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 08.05.2023 на підставі якої відбулась реалізація квартири; результати електронних торгів 10.07.2023; зареєстроване право продавця на квартиру 10.08.2023, як і відсутні були будь-які зареєстровані права інших осіб. Зазначає, що права ТОВ «Укргаз» не є порушеними, і не підлягають судовому захисту, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2022 по справі 369/6864/20 встановлено, що ТОВ "УКРГАЗ" не є власником квартири, що є предметом цього спору, і ТОВ «УКРГАЗ» вже отримало кошти за квартиру від [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року у відкритому підготовчому судовому засіданні у задоволенні клопотання представника приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни адвоката Бєрьозка Юрія Володимировича про зупинення провадження по цивільній справі № 369/13988/23 відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Мазур Ірини Олександрівни про витребування доказів задоволено частково. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Мазур Ірини Олександрівни про витребування у ТОВ «Зараз-6» інформації задоволено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, відповідно до закріпленого нормою статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п.п. 28 - 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 з приводу оцінки добросовісності набувача зазначено: «5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. 5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. 5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). 5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном». При розгляді справи судом встановлено, що спірна квартира була реалізована в межах виконавчого провадження шляхом проведення електронних торгів у системі ДП «СЕТАМ» 10.07.2023 року на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2023 у справі № 754/517/15-ц. Переможцем торгів визначено ТОВ «СПАРК-В». 10.08.2023 року право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «СПАРК-В» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 22.08.2023 року [PERSON] уклав нотаріально посвідчений оплатний договір купівлі-продажу квартири з ТОВ «СПАРК-В», після чого право власності зареєстровано за [PERSON] . Лише 07.11.2023 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 754/517/15-ц скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2023 у відповідній частині. Отже, на момент набуття права власності [PERSON] та вчинення реєстраційних дій чинними були результати електронних торгів і зареєстроване право власності продавця, а відомості про права інших осіб чи обтяження щодо квартири у Державному реєстрі речових прав відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі держава реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. 22 серпня 2023 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у ТОВ «СПАРК-В» нерухоме майно - закінчений будівництвом об`єкт однокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2779003532080. Вищевказаний договір укладений з дотриманням норм законодавства, посвідчений приватним нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Швидкою І.М. 22.08.2023 р. за реєстровим номером 528 (даний договір є дійсним та не оспорюється третіми особами), а відомості щодо права власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.08.2023 р. (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68978156 від 22.08.2021р.). Доказів протилежного позивач суду не надав. На момент укладення договору купівлі-продажу приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Швидка І.М. відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, перевірила документи продавця ТОВ «СПАРК-В» та підстави належності вищевказаної квартири, зокрема те, що право власності на квартиру належить продавцю ТОВ «СПАРК-В» та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме, на момент укладення договору в обтяженнях нерухоме майно перебувало, будь-яких заборон на відчуження нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна не було. За відсутності в Реєстрі речових прав відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). Відтак, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)). Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Водночас, Конституційний суд України у Рішенні від 16 листопада 2022 року №o 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19) за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Одестеплокомуненерго» щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) зазначив, що ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно може бути кваліфіковано, насамперед, як припинення офіційного визнання і підтвердження державою юридичного факту набуття особою такого права власності внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносять запис про скасування державної реєстрації права власності. Отже, особа втрачає можливість вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Крім того, в оспорюваному приписі статті 37 Закону немає чіткої та зрозумілої вказівки на юридичні наслідки ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності в аспекті визначення особи власника майна. Отже, скасування Міністерством юстиції України на підставі оспорюваного припису статті 37 Закону рішення про державну реєстрацію права власності спричиняє юридичну невизначеність у відносинах власності та обмежує Товариство в розпорядженні майном. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави». Конституційний Суд України стверджує, що держава зобов`язана гарантувати і забезпечити права і свободи людини у спосіб та в межах, визначених Конституцією та законами України, а також утриматись від притягнення особи до юридичної відповідальності або застосування до неї інших надмірних санкцій у разі помилкових або незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади та інших органів або осіб, які виконують функції держави. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» (Stretch v. Uпіted Кіngdom, 44277/98) визнання недійсним правового акту органу влади згідно якого особа набула права власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції» (посилання на дане рішення Європейського суду з прав людини містяться у судових рішеннях у аналогічних справах, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується». Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Окрім норм прямої дії Основного закону, суд виходить з того, що чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо того чи правильні відомості внесені у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника однокімнатної квартири загальною площею 54,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2779003532080. Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України. Отже, набувач нерухомості законно презюмує, що інформація внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є законною і такою, що прийнята на законних підставах. Так, у згаданій поставові ВП ВС № 925/1351/19 від 02.11.2021 р. зазначено, що «6.51. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача. 6.52. Велика Палата Верховного Суду не погоджується з такими висновками судів та звертає увагу, що за встановленими у цій справі обставинами спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах. При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та юридичне очищення майна, придбаного у такий спосіб. 6.53. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур». Оскільки спірна квартира вибула з володіння внаслідок реалізації у порядку виконання судового рішення, правовий режим, встановлений частиною другою статті 388 ЦК України, поширюється на ланцюг наступного набувача за відплатним договором. Інакше тлумачення призвело б до нівелювання гарантій стабільності результатів примусової реалізації майна та створення невиправданої правової невизначеності щодо майна, що вже введене в цивільний оборот. Судове рішення, яке набрало законної сили на момент проведення торгів та державної реєстрації права власності, породжувало юридичні наслідки до моменту його скасування. Подальше його оскарження не має зворотної дії щодо прав третіх осіб, які діяли добросовісно. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 587/2230/21 притримується попередніх висновків і зазначає, що законність набуття майна має оцінюватися на момент їх проведення. «По своїй суті публічні торги мають бути найбезпечнішою підставою набуття майна, оскільки публічна процедура реалізації майна має гарантувати невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, набутого у такий спосіб. Очевидно, що використання як підстави для оспорення торгів визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суттєво підриває стабільність обороту та характеристику власне торгів як найбезпечнішої підстави набуття майна, за умови, що такої підстави недійсності не існувало в момент проведення публічних торгів». Більше того, згідно постанови Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 753/15207/21 наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має зворотної дії в часі і не може породжувати правові наслідки, у тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи наведені норми, сталу судову практику, подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в даному випадку придбання майна з торгів гарантувало добросовісному набувачу відповідачу-1, що майно (квартира): правомірно належить ТОВ «СПАРК-В», оскільки зазначені відомості містилися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і не містили будь-яких обтяжень; правомірно належить ТОВ «СПАРК-В», згідно умов нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу між ТОВ «СПАРК-В» та [PERSON] ; було реалізовано у межах здійснення виконавчого провадження шляхом проведення електронного аукціону (торгів), що має виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та юридичне очищення майна, придбаного у такий спосіб; така реалізація була здійснена на підставі судового рішення, яким досягнуто юридичної визначеності у спірних правовідносинах від імені держави, що набрало законної сили і на той момент не оскаржувалось; Законом України прямо гарантовано, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Тому [PERSON] мав легітимні очікування, що майно придбаває саме у власника квартири. Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими. Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору. Суд відхиляє посилання позивача на належність квартири ТОВ «УКРГАЗ» лише з мотивів її бухгалтерського обліку на балансі та статусу забудовника/балансоутримувача. Сам по собі бухгалтерський облік (віднесення на рахунки обліку активів чи готової продукції) не є належним і достатнім доказом виникнення права власності на нерухоме майно та не замінює юридичні підстави набуття права власності і державну реєстрацію речового права у встановленому законом порядку. Доводи позивача про те, що квартира обліковувалась на рахунку 26 готова продукція і не передавалась за актом приймання-передачі через непогашення облігацій, стосуються його внутрішніх господарських процедур та взаємовідносин із замовником, але самі по собі не доводять, що позивач набув і мав зареєстроване право власності на спірну квартиру, достатнє для віндикації. Позивач не надав доказів державної реєстрації за ним права власності на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності належних та допустимих доказів державної реєстрації за позивачем права власності на спірну квартиру, не доведено позивачем наявність речового права, яке підлягало б захисту шляхом віндикації. Ч. 2 ст. 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. (У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц.) Отже, [PERSON] на момент придбання квартири не міг і не мав досліджувати обставини взаємовідносин між ТОВ «УКРГАЗ», [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» та його правонаступниками, а також із судовими справами за їх участю, оскільки не був їх учасником, однак він міг і може додатково покладатися на те, що підстава для продажу квартири на електронному аукціоні - ухвала суду у справі 754/517/15-ц набрала законної сили. Довід позивача про те, що відсутність первинної реєстрації права власності на спірну квартиру більше десяти років сама по собі свідчить про недобросовісність набувачів, суд оцінює критично та відхиляє. Нерухоме майно могло залишатися без зареєстрованого права власності з різних причин, у тому числі пов`язаних із поведінкою самого позивача та особливостями оформлення прав у відповідний період, однак для оцінки добросовісності набувача вирішальним є те, чи мав набувач підстави сумніватися у праві відчужувача та чи існували на момент набуття зареєстровані права/обтяження або інші об`єктивні ознаки ризику, які повинен був виявити розумний та обачний покупець. Позивач пов`язує недобросовісність відповідачів із власними припущеннями, однак таких доказів, які спростовували б презумпцію добросовісності набувача та підтверджували б, що [PERSON] знав або повинен був знати про наявність прав позивача, суду не надано. Посилання позивача на те, що квартира була відчужена [PERSON] через 12 днів після набуття ТОВ «СПАРК-В» та за тією ж ціною, суд не може розцінювати як самостійний доказ недобросовісності набувача. Швидкість наступного відчуження та ціна угоди самі по собі не свідчать ані про обізнаність покупця про порушення прав третьої особи, ані про недійсність/фіктивність правочину. Якщо позивач вважає правочин удаваним/безоплатним або таким, що не спричинив реальних правових наслідків, це має доводитися належними та допустимими доказами з огляду на принцип змагальності та заборону ґрунтувати висновки на припущеннях. У межах заявлених вимог про витребування майна позивач не довів обставин, які б спростовували оплатність набуття відповідачем квартири та презумпцію його добросовісності. Суд відхиляє довід позивача про те, що [PERSON] мав «вжити дій» (розірвати договір, заявити зустрічні вимоги тощо), а невчинення таких дій нібито свідчить про його недобросовісність. Вимога до покупця вчиняти певні процесуальні чи договірні кроки після укладення договору купівлі-продажу не є критерієм добросовісності набуття у розумінні статті 388 ЦК України. Вирішальним є стан обізнаності набувача та наявність об`єктивних підстав для сумнівів на момент набуття, а не подальша поведінка у спорі. Позивач натомість будує свій висновок на припущенні про «знання» відповідача про спір, однак не подає доказів, які б підтверджували, що на момент укладення договору купівлі-продажу 22.08.2023 року існували зареєстровані обтяження, заборони чи інші відомості, які б свідчили про наявність прав позивача або судового спору щодо квартири та які міг та мав виявити покупець. Суд виходить з того, що скасування в апеляційному порядку ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2023 у справі № 754/517/15-ц постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2023 саме по собі не є достатньою підставою для висновку про недобросовісність [PERSON] або незаконності набуття ним права власності. Вирішальним є те, що на момент проведення електронних торгів (10.07.2023), державної реєстрації права власності за переможцем торгів (10.08.2023) та укладення договору купівлі-продажу з відповідачем (22.08.2023) відповідна ухвала суду була чинною, а перехід права власності здійснювався у процедурі, яка зовні ґрунтувалася на судовому рішенні та на відомостях наявних у офіційних реєстрах. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Водночас у частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідьвстановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, на порушення наведених норм процесуального права, при розгляді справи в суді позивачем не доведено право власності на оспорювану квартиру так і неспростована презумпція добросовісності набуття відповідачем витребуваної квартири. Суд вважає, що [PERSON] добросовісно набув оспорювану квартиру, тобто, не міг і не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на нерухоме майно може бути витребувано на користь третьої особи. Відповідач може втратити придбане майно і буде змушений самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. При розгляді справи суд виходить з того, що відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне. Відтак, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. У разі задоволення позову про витребування майна відбудеться непропорційне втручання у майнові права власника спірної квартири та призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, а отже порушить справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами осіб, які зазнають такого втручання, що є несумісним із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких умов, ТОВ «СПАРК-В», яке придбало оспорювану квартири на електронному аукціоні, та у подальшого набувач [PERSON] були відсутні будь-які підстави сумніватись у достовірності та законності володіння ним відповідною власністю. Зі змісту договору купівлі-продажу квартири між з ТОВ «СПАРК-В» та Відповідачем-1, вбачається, що наведений договір був оплатним. Отже, з огляду на те, що співвідповідачі покладались на чинне на той момент судове рішення та офіційну інформацію, внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, достовірність та об`єктивність якої була гарантована державою, такі співвідповідачі понесли майнові витрати на придбання нерухомого майна, то витребування у таких співвідповідачів, які добросовісно набули відповідне нерухоме майно, придбаного нерухомого майна суперечитиме засадам справедливості, добросовісності і розумності цивільного закону, принципу належного урядування та принципу пропорційності втручання держави у право мирного володіння майном. Відтак витребування спірних нерухомого майна у добросовісних набувачів не можливе, адже це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши пояснення сторін, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що судом ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, суд на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення вказаного позову, вжиті відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 30.11.2023 року в даній справі. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд покладає судові витрати на позивача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягомта формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved