Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Ясинуватської міської ради Донецької області про визнання права власності про визнання права власності. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 28.05.2002 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори Дорменок Ю.М., зареєстрований за номером 20. Згідно, якого позивачу передано у власність жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Авдіївською державною нотаріальною конторою 13.03.1996 за реєстром №2-388, зареєстрованого у Донецькому бюро технічної інвентаризації 20.03.1996 за №639. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ДН №003898, виданого Спартаківською сільською радою народних депутатів 10.10.1997 на підставі рішення Спартаківської сільської ради від 09.07.1997 №129-2 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1261. [INFO] [PERSON] померла. 18.09.2017 приватним нотаріусом Краснощок Ю.О. Середино-Будського районного нотаріального округу Сумської області знято заборону на відчуження майна зазначеного в договорі довічного утримання. Оскільки на даний час с. Спартак знаходиться на тимчасово окупованій території російською федерацією, [PERSON] був змушений виїхати з села до м. Чернігова, де отримав статус внутрішньо переміщеної особи. Вищевказаний будинок було пошкоджено внаслідок бойових дій та наразі позивач має намір отримати компенсацію за пошкодження житла. З метою реєстрації права власності на будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач звернувся до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації його права було відмовлено з тих підстав, що БТІ, яке здійснювало реєстрацію права власності, не здійснює свої повноваження та знаходиться на тимчасово окупованій території України, що позбавляє реєстратора можливості отримати підтвердження інформації щодо реєстрації права власності на жилий будинок. Як наслідок [PERSON] не може зареєструвати право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене вище, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, тому просить визнати за ним, [PERSON] , право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 26.12.2025 позовну заяву залишено без руху з пропозицією позивачу усунути недоліки позову. 05.01.2026 недоліки було усунуто, заяву про усунення недоліків отримана судом через систему «Електронний суд» 15.01.2026. Ухвалою від 16.01.2026 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 09.02.2026. Ухвалою від 09.02.2026 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Котенок А.П. скерував до суду заяву, згідно якої просить провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач Ясинуватська міська рада Донецької області про час та місце слухання справи повідомлена належним чином відповідно до вимог чинного законодавства, правом подання відзиву не скористалася. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих позивачем доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. 28.05.2002 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, що був посвідчений державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори Дорменок Ю.М. та зареєстрований за № 20 (а.с. 12, 13 копія договору, а.с. 24-31 копія технічного паспорту). Згідно п. 1 Договору [PERSON] передає у власність [PERSON] належний їй жилий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, що знаходяться в [ADDRESS] . Цей жилий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Авдіївською державною нотаріальною конторою 13.03.1996 за реєстром №2-388, зареєстрованого у Донецькому бюро технічної інвентаризації 20.03.1996 за №639. Земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ДН №003898, виданого Спартаківською сільською радою народних депутатів 10.10.1997 на підставі рішення Спартаківської сільської ради від 09.07.1997 №129-2 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1261 (а.с. 8, 9 копія державного акту). Згідно ст. ст. 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно; Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Статтею 334 ч. 1, ч. 3 та ч. 4 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Договір довічного утримання від 28.05.2002 відповідно до вимог чинного законодавства було складено письмово, нотаріально посвідчено та в подальшому зареєстровано в Донецькому бюро технічної інвентаризації. Що свідчить про набуття позивачем у власність нерухомого майна, вказаного у договорі. [INFO] [PERSON] померла (а.с. 20 копія свідоцтва про смерть). Згідно ст. 755 ч. 2 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. 18.09.2017 приватним нотаріусом Середино-Будського районного нотаріального округу Сумської області Краснощок Ю.О. знято заборону на відчуження нерухомого майна, зазначеного в договорі довічного утримання (а.с. 10, 11, 22, 23 копії витягів). Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою в проведенні реєстраційних дій. Рішенням державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій йому було відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення слугувало те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за вказаною адресою була проведена Донецьким БТІ. З 2014 року і по даний час м. Донецьк перебуває у тимчасовій окупації, а тому отримати інформацію щодо наявності архівних даних оформлених або зареєстрованих прав власності, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013 або про їх відсутність на об`єкт нерухомості є неможливим (а.с. 21). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для відмови в державній реєстрації прав є подання документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. У постанові від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації». Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28.02.2025 №376 (у редакції станом на час розгляду справи), село Спартак, що відноситься до Ясинуватської міської громади Донецького району Донецької області, та місто Донецьк віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивачів право власності, а також у разі втрати позивачами документа, який посвідчує його право власності. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1. Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,121 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки це не призведе до порушення прав, свобод та інтересів інших осіб і є єдиним можливим способом захисту прав та законних інтересів позивача. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved