Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-04 00:00:00

В позові йдеться про те, що 08 вересня 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народились двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років спільне життя з відповідачем поступово погіршувались, що призвело до постійних безпричинних сварок. Вказані обставини призвели до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вони втратили повагу один до одного. Будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, через різні погляди на життя. Таким чином, подружні відносини між ними припинилися більше року. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Зважаючи на зазначені обставини, позивач просить суд розірвати шлюб. Одночасно просить, неповнолітніх дітей, після розірвання шлюбу залишити на подальше проживання на самостійному вихованні та утриманні разом із позивачем. Позивач та його представник - адвокат Моняк О.В. у судове засідання не з`явилися, представник подала в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили такі задовольнити. Відповідач, також у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала повністю.Не заперечила, щоб, неповнолітніх дітей, після розірвання шлюбу залишили на подальше проживання на самостійному вихованні та утриманні разом із позивачем. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Одночасно в даній заяві повідомили суд про те, що висновок органу опіки та піклування ними не надавався у зв`язку із відсутністю спору між батьками щодо місця проживання дітей. Зважаючи на наведене, суд розглянув справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та зважаючи на те, що відповідач проти позову не заперечив, суд визнає, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08 вересня 2007 року виконкомом Волосянківської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис №13. Дана обставина стверджується свідоцтвом про шлюб від 08 вересня 2007 р. серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народились син: [PERSON] , [INFO] та син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження від 27 жовтня 2009 року серії [NUMBER] , від 18 червня 2015 року серії [NUMBER] , які є неповнолітніми. Згідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 81 ч.1, 82 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В силу положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведені у позові обставини, які не заперечувалися відповідачкою, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін. Отже, позов підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - розірванню. Вирішуючи питання, щодо залишення неповнолітніх дітей, після розірвання шлюбу на подальше проживання на самостійному вихованні та утриманні разом із позивачем, суд приходить до наступних висновків. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 6, 8 ст.7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч.1 ст.157 СК України). Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 16 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч.3 ст.160 СК України та положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України. З актів обстеження умов проживання від 21.01.2026, які складені службою у справах дітей Ставненської сільської ради, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають спільно за адресою: [ADDRESS] , в свою чергу відповідачка [PERSON] , [INFO] проживає сама за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання в обох будинках - належні. У даній справі встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді йому виповнилося 16 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 16 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Такі висновки суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21; від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21. Також у даній справі встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] і на час розгляду справи у суді йому виповнилося 10 років. Із матеріалів справи, спору щодо місця проживання [PERSON] не має, це зокрема підтверджується поясненнями позивача у позовній заяві, заявою представника третьої особи та заявою відповідачки. З чого суд робить висновок, що у даному випадку, з приводу місця проживання [PERSON] досягнуто спільної згоди між батьками та самою дитиною. Відносно питання залишення дітей на самостійному вихованні та утриманні разом із позивачем, суд звертає увагу, що позивачем не подано жодного доказу того, що він самостійно виховує та утримує дітей, як і не подано жодного доказу того, що відповідачка ухиляється від виховання та утримання дітей. Приймаючи до уваги викладене, суд прийшов до висновку, що підстави для ухвалення рішення про залишення неповнолітніх дітей, після розірвання шлюбу на подальше проживання на самостійному вихованні та утриманні разом із позивачем - відсутні,

Outcome: partial