Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції заявника [PERSON] завернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Обґрунтовує свої вимоги таким. [PERSON] народився [INFO] у селі Суличівка Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Навчався у середній школі у селі Суличівка, де закінчив 8 класів. Після школи працював трактористом у колгоспі. З 1987 року по 1989 рік служив в лавах радянської армії. З 1990 року по 1991 рік працював в колгоспі «Іскра» в селі Суличівка Ріпкинського району Чернігівської області. Станом на теперішній час заявник проживає без реєстрації у селі Суличівка Чернігівського району Чернігівської області. Заявник ніколи не отримував паспорт громадянина України, проте намагався підтвердити свою належність до громадянства України. Через брак документів заявник не зміг самостійно підтвердити належність до громадянства України і проживає значний час без паспортного документа. У червні 2025 року заявник звернувся до Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України, проте рішенням від 05.07.2025 йому було відмовлено у видачі паспорта громадянина України, оскільки не було встановлення факт належності до громадянства України. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.01.2026 прийнято заяву до розгляду, судове засідання призначене на 10.03.2026. В судовому засіданні заявник пояснив, що з народження проживав за адресою: [ADDRESS] . В 1991 році, у тому числі станом на 24.08.1991, працював у колгоспі «Іскра» трактористом. 11.02.2026 від Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області надійшли пояснення у справі, в яких зазначено, що при встановленні факту, покладаються на думку суду. У судовому засіданні представник заінтересованої особи факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 не оспорював. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин [PERSON] народився [INFO] у селі Суличівка Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серія [NUMBER] . Рішенням Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області від 05.07.2025 заявнику було відмовлено у видачі паспорта громадянина України, оскільки не було встановлення факт належності до громадянства України. Відповідно до архівної довідки Ріпкинської селищної ради від 11.06.2025 № 197/01/-14 в архівному фонді колгоспу «Іскра» село Суличівка за 1990 - 1991 роки в книгах розрахунків по оплаті праці є відомості про відпрацьовані вихододні та заробітну плату « [PERSON] » (так у документах), зокрема, за серпень 1991 року 5+2 вихододні, заробітна плата 49,19. Всього вихододнів за 1991 рік - 70. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За положеннями частин 1, 2 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного, позовного провадження (загального або спрощеного) та окремого провадження. Згідно з частиною 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частин 1, 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України). Пунктом 5 частини 2 статі 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21. Наявні у справі письмові докази свідчать про здійснення заявником трудової діяльності у колгоспі «Іскра» у селі Суличівка Чернігівської області у 1991 році, що підтверджує його перебування на території України у зазначений період, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що рішенням Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області від 05.07.2025 заявнику відмовлено у видачі паспорта громадянина України у зв`язку з невстановленням факту належності до громадянства України, що свідчить про необхідність встановлення відповідного юридичного факту у судовому порядку. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони є належними та достатніми для підтвердження факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення зазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для вирішення питання щодо оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують належність до громадянства України. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ«Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи викладене, суд, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що заявником доведено факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), а відтак заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved