Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-11 00:00:00

23 січня 2026 року представник ТОВ «Споживчий Центр» Андрухов В.М. звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути заборгованість за кредитним договором №21.04.2025-100001505 від 21.04.2025 у розмірі 25370,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 21.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] в електронному вигляді був укладений кредитний договір №21.04.2025-100001505. Згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит у сумі 8 000,00 грн., строком на 168 днів (дата повернення 05.10.2025), погодило сплату процентів за користування кредитом, комісії за надання та обслуговування кредиту, неустойку за порушення неналежного виконання зобов`язань за договором. Того ж дня сторони уклали додаткову угоду, за умовами якої суму кредиту біло збільшено до 9000,00 грн., тобто позичальнику видано другий транш у розмірі 1000,00 грн. в погоджену дату, а саме 17.05.2025. Позивач належним чином виконав умови кредитного договору, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 25370,00 грн., з яких: 9 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками 10590,00 грн., заборгованість за комісією за надання кредиту - 50,00 грн., заборгованість за комісією за обслуговування кредиту 1350,00 грн., неустойка 4380,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2662,40 грн. Ухвалою судді від 27.01.2026 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутність, про що зазначив у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, будь-яких клопотань суду на надав, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законодавством порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таки х умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Суд, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 21.04.2025 відповідач [PERSON] за допомогою інформаційно-комунікаційної системи звернулась до ТОВ «Споживчий центр» із пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), яка була прийнята позичальником, й таким чином між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем був укладений кредитний договір №21.04.2025-100001505. За умовами кредитного договору, кредитодавець зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 8000,00 грн. строком на 168 днів з дати його надання (повернення до 05.10.2025), а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки, комісію (якщо комісія встановлена договором). Сторони узгодили розмір процентної ставки за користування кредитом (п.6,7 договору), а саме стандартна процентна ставка 1% в день, процентна ставка «Економ» - 0,5% в день. Крім того, за умовами договору відповідач погодився сплатити комісію, пов`язану з наданням кредиту 5% від суми кредиту 400 грн. (п.8) та комісію за обслуговування кредитної заборгованості 400 грн. у кожному з трьох чергових періодів (п.9). Пунктом 17 договору узгоджено сплату неустойки 120 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір відсотків відповідно до ст.625 ЦК України 547,5% річних (п.18). 17.05.2025 сторони уклали Додатковий договір, яким за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшили суму кредиту до 9000,00 грн. За п.1.2. Додаткового договору Кредитодавець зобов`язався надати позичальнику 2-й транш у розмірі 1000,00 грн. Строк на який надається кредит (а саме 2-й транш) 142 дні з дати його надання. Сторони погодили сплату комісії за надання 2-го траншу в розмірі 5% від суми траншу, що дорівнює 50,00 грн. та сплату комісії за обслуговування в розмірі 450,00 грн. Відповідач із зазначеними умовами договору погодився, що засвідчив електронним підписом одноразовим ідентифікатором. 04.01.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладено договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2. На підставі вказаного договору 21.04.2025 грошові кошти в сумі 8000,00 грн., 17.05.2025 в сумі 1000,00 грн. за кредитним договором №21.04.2025-100001505 перераховані на банківську картку [NUMBER] . Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №21.04.2025-100001505 від 21.04.2025 в сумі 25370,00 грн., яка складається з наступного: 9000,00 грн. основний борг, 10590,00 грн. відсотки, 50,00 грн. комісія за надання кредиту, 1350,00 грн. комісія за обслуговування кредиту, 4380,00 грн. неустойка. Розрахунок здійснено з урахуванням сплачених 05.05.2025 [PERSON] 1640,00 грн. в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч.1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Згідно із ч. ч. 1, 2ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що одноразовий Ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України). При цьому, на виконання вимог ч.1ст. 638 ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Із вказаних норм права та із аналізу письмових доказів вказаної цивільної справи можна дійти висновку, що сторони погодили умови кредитування. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором про приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Частиною 1 ст.633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку ТОВ «Споживчий кредит» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати узгоджених у договорі відсотків, а отже, існують правові підстави для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 9000,00 грн. та відсотків в сумі 10590,00 грн. за період з 21.04.2025 по 05.10.2025. Що стосується вимог щодо стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту та комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, загальна сума нарахованої відповідачу комісії за надання кредиту становить 50,00 гривень, за обслуговування кредитної заборгованості 1350,00 грн. При цьому відповідачем сплачено 1640,00 грн. 05.05.2025 та частина цих коштів в сумі 400,00 грн. врахована позивачем в рахунок погашення заборгованості по комісії. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року". Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16, провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року. У даній справі умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати банку комісійну винагороду за надання кредиту та комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Між тим, Верховний суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (п.29) прийшов до висновку, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин вимоги позивача в частині стягнення комісії за надання кредиту не підлягають задоволенню. Пунктом 9 Заявки кредитного договору №21.04.2025-100001505, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідач погодився з умовами кредитування, у тому числі й щодо сплати комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості. Однак, умови угод, їх укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за надання кредиту та за обслуговування кредитної заборгованості задоволенню не підлягають. Оскільки частина сплачених відповідачем коштів в сумі 400,00 грн. враховано в погашення комісії, ця сума підлягає перерахуванню в рахунок погашення іншої заборгованості за кредитом, наприклад заборгованості по відсоткам. Таким чином, заборгованість по відсоткам має бути зменшена на 400,00 грн. та становить 10190,00 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення неустойки, суд зазначає наступне. Як встановлено з досліджених судом матеріалів справи, умовами кредитного договору № 21.04.2025-100001505, який укладений 21.04.2025 визначено сплату неустойки, яка нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання. Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено воєнний стан в Україні, який неодноразово продовжувався та діяв на момент укладення кредитного договору. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги щодо стягнення неустойки за кредитним договором задоволенню не підлягають. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 9000,00 грн., відсотки за користування кредитом за період з 21.04.2025 по 05.10.2025 в сумі 10190,00 грн., всього 19190,00 грн. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» підлягають задоволенню частково. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи, що позовна заява задоволена частково (на 75,64%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2013,84 грн. (2662,40*75,64%).

Outcome: partial