Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

ТОВ «Фінансова Компанія «Тайгер -Фінанс» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 травня 2024 року між [PERSON] (позичальник) та ТОВ «Фінансова компанія «Тайгер-Фінанс» (кредитодавець) було укладено кредитний договір №86372896, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 3300 грн, що підтверджується перерахуванням коштів на платіжну картку відповідача та умовами договору, укладеного шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором через особистий кабінет на сайті кредитодавця. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався у визначені договором строки повернути суму кредиту та сплатити проценти і інші платежі, однак свої зобов`язання належним чином не виконав, унаслідок чого станом на момент звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 22201,74 грн, що складається з 3300 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту, 17581,74 грн. прострочених процентів та 1320,00 грн. прострочених штрафних санкцій. З метою досудового врегулювання спору 04 листопада 2025 року позивач направив відповідачу письмову претензію № 23615023/121 про погашення заборгованості, однак останній вимоги не виконав, що й стало підставою для звернення ТОВ «ФК «Тайгер-Фінанс» до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачці [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням, однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду подано не було. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 14 травня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Тайгер-Фінанс» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №86372896, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування ним у строки та на умовах, визначених договором. Згідно з пунктами 1.11.3 договору кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 3300 грн, строк користування кредитом визначено 360 календарних днів, а кінцевий строк повернення кредиту та сплати процентів встановлено 09 травня 2025 року відповідно до графіку платежів. З аналізу умов договору також убачається, що за користування кредитом передбачено пільгову процентну ставку 1,12 % на день протягом пільгового періоду, після чого застосовується стандартна (базова) процентна ставка 1,5 % на день, при цьому нарахування процентів здійснюється за кожний день фактичного користування кредитними коштами на суму фактичної заборгованості. Договір передбачає, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом безготівкового перерахування на банківську платіжну картку позичальника, а виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів здійснюється відповідно до графіку платежів, визначеного договором. Умовами договору також передбачено відповідальність позичальника у вигляді штрафних санкцій у разі порушення строків виконання зобов`язань, а також право кредитодавця вимагати повернення заборгованості у разі прострочення виконання зобов`язань за договором. Таким чином, досліджений судом кредитний договір свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитування, зокрема щодо предмета договору, розміру кредиту, порядку та строків його повернення, розміру процентної ставки та відповідальності сторін, що підтверджує виникнення між сторонами договірних правовідносин щодо надання та повернення кредиту. Крім того, судом встановлено, що відповідно до умов зазначеного кредитного договору кредитні кошти були надані відповідачу шляхом безготівкового перерахування на банківську платіжну картку, реквізити якої були зазначені позичальником при укладенні договору в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, що узгоджується з положеннями договору щодо способу надання кредиту. Укладення кредитного договору здійснено в електронній формі шляхом акцепту позичальником пропозиції кредитодавця через інформаційно-телекомунікаційну систему із застосуванням одноразового ідентифікатора (електронного підпису), що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та свідчить про належне погодження сторонами умов договору. Разом з тим судом встановлено, що [PERSON] , отримавши кредитні кошти, взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у передбачені договором строки належним чином не виконала, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Таким чином, проаналізовані судом умови кредитного договору, у їх сукупності, свідчать про виникнення між сторонами цивільних правовідносин кредитування, в межах яких відповідач, отримавши кредитні кошти, зобов`язаний був повернути їх та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та строки, визначені договором. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності із ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п.7.1 Кредитного договору №86372896 від 14.05.2024р., даний Договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Відповідно до Довідки ТОВ «Фінансова компанія» Контрактовий Дім» від 27.10.2025р., договір на обслуговування з якою укладений позивачем по справі №070524/А1-1909 від 07.05.2024р., 14.05.2024р. [PERSON] на належну їй картку [NUMBER] , №транзакції [NUMBER] були відправлені кошти в сумі 3300,00 грн. Отже, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Доказів про те, що персональні дані [PERSON] (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, електронна адреса) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від її імені, відповідачем не надані. За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. [PERSON] не заявляла зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитних договорів на підставі положень ст.1051 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості відповідача становить 22201,74 грн, що складається з 3300 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту, 17581,74 грн. прострочених процентів та 1320,00 грн. прострочених штрафних санкцій. Разом з тим, прострочена заборгованість за штрафами в розмірі 1320,00 грн. задоволенню не підлягає. Надаючи оцінку таким доводам, суд зазначає, що ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022«Про введення воєнного станув Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який продовжувався Указами Президента України та який діє на даний час. Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Суд зауважує, що тлумачення змісту кредитного договору дає підстави для висновку, що сторонами погоджено саме відповідальність за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за договором. У даній справі штраф в сумі 1320,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача є мірою відповідальності за невиконання боргових зобов`язань позичальником в розумінні ст. 549 ЦК України, а тому відповідач звільняється від їх сплати на період воєнного стану. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що вимоги позову в даній частині є необгрунтованими, а тому не пілягають до задоволення. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідачка [PERSON] не скористалась своїми процесуальними правами на подання відзиву на позов та доказів на спростування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі 20881,74 грн., яка складається з 3300 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту, 17581,74 грн. прострочених процентів. У зв`язку із задоволенням позовних вимог на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 278,37 грн., пропорційно задоволеним вимогам. Щодо відшкодування витрат на оплату правничої допомоги, судом встановлено, що сума в розмірі 8000,00 гривень за надані послуги правничої допомоги є неспіврозмірною виконаній адвокатом роботі, розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру, за відсутності протиріч між наявними у справі доказами, судова практика є сталою, застосування великої кількості законів спірні правовідносини не передбачають, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час. Участі в судових засіданнях адвокат не приймав. З огляду на викладене, суд враховуючи принципи співрозмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Достатньою компенсацією витрат позивача на професійну правничу допомогу буде менша сума, ніж розмір відшкодування, вказаний представником позивача у своїй заяві. На підставі викладеного,

Outcome: partial