Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

22.12.2025 [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючих документів), яку мотивувала наступним. Заявник під час підготовки документів для звернення до управління Пенсійного Фонду з метою призначення пенсії, виявила розбіжності у написанні її по батькові у різних правовстановлюючих документах. Так у свідоцтві про народження заявник записана як [PERSON] , у Дипломі Ужгородського професійно- технічного училища Управління торгівлі- [PERSON] , у свідоцтві про одруження [PERSON] , у трудовій книжці, заповненій російською мовою- [PERSON] . Після укладення шлюбу заяник змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Паспорт громадянина України видано 26.01.2002 року та РНОКПП на ім`я [PERSON] . Зазначена невідповідність у документах унеможливлює оформлення пенсії. Із урахуванням наведеного, заявник просить суд встановити факт, що має для неї юридичне значення- факт належності [PERSON] , [INFO] свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданий 04 листопада 1954 року, диплому № [NUMBER] виданий 20.07.1984 року Ужгородським професійно-технічним училищем Управління торгівлі, трудової книжки [NUMBER] виданої 27.08.1984 року. Заявник у судове засідання не з`явилася. Від її представника адвоката Белли Т.А. надійшла заява про розгляд справи без участі заявника та її представника. Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений у ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). Згідно з ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" (зі змінами і доповненнями) зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення -факту належності їй свідоцтва про народження, диплому та трудової книжки. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.11.1965 року, заявник [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 18.06.1983 року заявник, записана у свідоцтві як [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , прізвище подружжя після укладення шлюбу- [PERSON] . 20.07.1984 року вона закінчила Ужгородське професійно-технічне училище Управління торгівлі та отримала Диплом [NUMBER], в якому її анкетні дані зазначені як [PERSON] . 27.08.1984 року російською мовою була оформлена трудова книжка серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] . Паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 26.01.2002 року та РНОКПП від 03.05.2019 видано на ім`я [PERSON] . Таким чином, заявник просить встановити факт належності їй- [PERSON] , документів, в яких її по батькові було зазначено по різному. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Згідно із ст. 10 Закону внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно із пунктом 2.13.3 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, зокрема, є висновок районного, районного у містах, міського (міст обласного значення), міськрайонного, міжрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції або дипломатичного представництва чи консульської установи України. Пунктом 1.15 Правил визначено, що відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні або анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку. Тобто, законом визначений спеціальний, позасудовий порядок внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновленнення або анулювання. Суд звертає увагу на положення ч.3 ст.315 ЦПК України, відповідно до якої справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають. Аналогічні роз`яснення, надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» за якими при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Таким чином, вимога про встановлення факту належності особі свідоцтва про народження задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що порушене нею питання може бути вирішено шляхом звернення до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про внесення змін до актового запису, а у разі відмови, дії останнього можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому КАС України. Щодо вимоги про встановлення факту належності заявнику диплому № [NUMBER] , виданого 20.07.1984 року Ужгородським професійно-технічним училищем Управління торгівлі та трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 27.08.1984 року, суд констатує наступне. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Досліджені у судовому засіданні письмові докази (з урахуванням анкетних даних, зазначених у свідоцтві про народження заявника), не доводять беззаперечно факт належності їй диплому № [NUMBER] , виданого 20.07.1984 року Ужгородським професійно-технічним училищем Управління торгівлі та трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 27.08.1984 року. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Проте належність доказів визначається тим, чи мають вони значення для вирішення справи. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючих документів) [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed