Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінстандарт» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11305114000. Згідно з умовами Договору [PERSON] , був наданий кредит в іноземній валюті у розмірі 154500,00 доларів США, до 26 лютого 2028 року та відсотковою ставкою за користування кредитом 11,9 % річних. 26.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1130344100. Згідно з умовами Договору [PERSON] був наданий кредит у національній валюті у розмірі 1262000,00 грн до 23.02.2024 та відсотковою ставкою за користування кредитом з 26 лютого 2008 року по 26 травня 2008 року процентна ставка встановлюється в розмірі 14 % річних, за користування кредитними коштами після 26 травня 2008 року процентна ставка встановлюється в розмірі 16 % річних. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №182945 від 26 лютого 2008 року, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком як солідарний боржник за зобов`язаннями [PERSON] , що виникають у мов вищевказаного кредитного договору. Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 07 грудня 2010 року позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11305414000 від 26.02.2008 у розмірі 178140,31 доларів США, що еквівалентно на національну валюту за курсом НБУ 142690,89 в т.ч. пеня 27747,63 грн, неустойка 5000,00 грн, загальна сума заборгованості складає 1459651,22 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , на користь «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11303441000 від 26.02.2008 у розмірі 1553203,18 грн, в т.ч. пеня 16020,15 грн, неустойка 5000,00 грн, загальна сума заборгованості складає 1604233,33 грн. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13.12.2011 рішення Ленінського районного суду м. Вінниця від 07.12.2010 скасовано в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В решті рішення Ленінського районного суду м. Вінниці залишено без змін. 13.02.2018 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК « УКРФІНСТАНДАРТ» було укладено Договір факторингу №104, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11305411400 від 26.02.2008 та за кредитним договором №11305414000 від 26.02.2008, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» На даний час виконавче провадження стосовно [PERSON] , [PERSON] завершене з примусового виконання виконавчого листа №2-1765/2010 від 07.06.2016 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 3063874,85 грн вищезазначений виконавчий лист не перебуває на виконанні у зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення. Станом на 02.09.2025 заборгованість за кредитним договором №11305414000 від 26.02.2008 та за кредитним договором №113054144000 від 26.02.2008 в розмірі 3063847,85 грн не погашена, рішення залишається не виконаним, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і надає право на стягнення 3 % річних. Рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 02.04.2017 по 02.04.2020. У зв`язку з чим позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3 % річних у розмірі 276188,41 грн, що підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 07.12.2010 по справі №2-1765/10. З огляду на вищевикладене позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 3 % річних за період з 02.04.2017 по 02.04.2020 у розмірі 276188,41 грн а також судові витрати. Ухвалою суду від 07.11.2025 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 26.01.2026 представник відповідача [PERSON] адвокат Герасимишина Т.В. подала відзив на позовну заяву. Ввжає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Укрфінстандарт» до [PERSON] про солідарне стягнення на користь ТОВ Фінансова компанія» Укрфінстандарт» 3% річних за період 02.04.2017 по 02.04.2020 у розмірі 276188,41 грн та судових витрат в сумі 4142,83 грн. задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позов обґрунтований судовими рішеннями Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 та апеляційного суду Вінницької області від 13.12.2011 у справі № 2-1765/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитними договорами від 26 лютого 2008 року №№11305414000, 11303441000, договором поруки від 26 лютого 2008 року № 182945. Проте, рішення апеляційного суду Вінницької області від 13.12.2011 у справі № 2-1765/10 до позову не долучено, а інформація у позові про те, що вказаним рішенням скасоване рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] не відповідає дійсності. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13.12.2011р. у справі № 2- 1765/10 вирішено апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року скасувати в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь і [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору в сумі 850 гривень та по оплаті за інформаційно - технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 394 грн., а всього 1364 грн. В решті рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року залишити без змін. Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 було скасоване щодо вимог за кредитними договорами та договором поруки саме щодо [PERSON] , а не щодо [PERSON] , як зазначено у позові. Судом апеляційної інстанції було встановлено що «згідно додаткової угоди № 1 від 16.06.2008 до кредитного договору № 11303441000 від 26.02.2008р; пункт 2.1. даного кредитного договору (був викладений у новій редакції, в результаті чого поручительство громадянина [PERSON] було виключено, а поручительство ПП «Оскар-С», відповідно, включено. У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, з новим поручителем ПП «Оскар-С», Банком було укладено договір поруки від 16.06.2008 року №211320. Таким чином, поручителями за кредитним договором № 11303441000 від 26.02.2008р. є не [PERSON] , а ТОВ «Аріан ЛТД» та ПП «Оскар-С». 13 червня 2008 року листом Банка № 132-1/22/1595 [PERSON] було повідомлено про те, що згідно рішення кредитного комітету від 12.06.2008 по кредитним договорам № 11303441000 від 26.02.2008 та № 11305414000 від 26.02.2008, укладених з СПД [PERSON] , [PERSON] виведено зі складу поручителів. Таким чином, сам Банк підтвердив відсутність у [PERSON] перед Банком будь-яких зобов`язань за кредитними договорами від 26.02.2008р. №№ 1303441000, 11305414000 та договорами поруки від 26.02.2008р. №№ 182945, 183024. Позивачем не надані до позову кредитні договори, договори поруки, договір факторингу від 13 лютого 2018 року № 104, якими обґрунтовується позов. У позові вказується про укладення позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» договору факторингу від 13 лютого 2018 року № 104 про перехід права грошової вимоги лише за кредитним договором №11305414000 від 28 лютого 2008 року. Копія рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 у справі № 2-1765/10, додана позивачем до позову, містить 7 аркуш без тексту, та не містить відмітки про прийняте рішення судом апеляційної інстанції та дійсну дату набрання судом першої інстанції законної сили. Позивачем надано копію ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2018 року у справі №127/2-1765/10 без відмітки про набрання чинності даною ухвалою суду та без найменування учасників справи, що унеможливлює співставлення обставин вказаної в ухвалі суду з предметом розгляду цієї справи. До позовної заяви не долучені докази на підтвердження вказаних в позовній заяві обставин, зокрема щодо завершення виконавчих проваджень (а саме постанов про закінчення/закриття виконавчих проваджень) стосовно [PERSON] та [PERSON] та невиконання рішення суду в цілому станом на дату звернення в суд з цим позовом. Натомість до позову додана лише копія постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26.12.2017, а саме виконавчого листа № 2-1765/2010 від 07.06.2016 боржник [PERSON] , стягувач АТ «УкрСиббанк», оскільки транспортний засіб боржника не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. Доказів невиконаних виконавчих проваджень щодо [PERSON] позов не містить. У позові не обґрунтовано чому заборгованість визначена не на день подання позову - 21.10.2025, а станом на 02.09.2025. Також у позові не наведені докази зазначеним обставинам про те, що рішення суду не виконувалось Відповідачем у період з 02.04.2017 по 02.04.2020 роки. Виникає питання про те, чи до 02.04.2017 та після 02.04.2020 рішення суду виконувалось. Позивачем не наведено нормативно-правове обґрунтування періоду розрахунку 3% річних. Таким чином вбачається пропуск строку позовної давності, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 про стягнення 3063874,85 грн набрало законної сили 13.12.2011 та за твердженням позивача не виконувалось взагалі. Враховуючи вищевикладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Укрфінстандарт» до [PERSON] про солідарне стягнення на користь ТОВ «Фінансова компанія» Укрфінстандарт» 3% річних за період 02.04.2017 по 02.04.2020 у розмірі 276188,41 грн та судових витрат в сумі 4142,83 грн. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Герасимишина Т.В. в задоволені позовних вимог просила відмовити. Сторона позивача подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судових повісток на адресу його реєстрації, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 03.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 11 год. 00 хв. 09.03.2026. аслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 07 грудня 2010 року у (справа №2-1765/10) позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11305414000 від 26.02.2008 у розмірі 178140,31 доларів США, що еквівалентно на національну валюту за курсом НБУ 142690,89 в т.ч. пеня 27747,63 грн, неустойка 5000,00 грн, загальна сума заборгованості складає 1459651,22 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , на користь «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11303441000 від 26.02.2008 у розмірі 1553203,18 грн, в т.ч. пеня 16020,15 грн, неустойка 5000,00 грн, загальна сума заборгованості складає 1604233,33 грн. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13.12.2011 рішення Ленінського районного суду м. Вінниця від 07.12.2010 скасовано в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В решті рішення Ленінського районного суду м. Вінниці залишено без змін. Згідно листа АКІБ «УкрСиббанк» №132-1/221/1595 від 13.06.2008 [PERSON] виведено зі складу поручителів по кредитним договорам №11303441000 від 26.02.2008 та №11305414000 від 26.06.2008 укладених з СПД [PERSON] . Згідно довідки №32/1-255/11154 від 29.03.2011 наданої АКІБ «УкрСиббанк» клієнт [PERSON] не має станом на 29.03.2011 отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк». 26.12.2017 заступником начальника відділу Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Гордієнком А.В. винесено постанову у виконавчому провадженні №52963089 про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якого виконавчий лист №2-1765/2010 відносно боржника [PERSON] повернуто на підставі п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2018 замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» у виконавчому провадженні/виконавчому документі №2-1765/10 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №11305414000 від 26.02.2008 та №11303441000 від 26.06.2008 з боржників [PERSON] та [PERSON] (копія ухвали надана позивачем знеособлена, була перевірена судом в ЄДРСР). Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Позивач, звертаючись до суду з позовом, обґрунтовував свої вимоги наявністю невиконаного рішення суду, в результаті чого у відповідачів [PERSON] та [PERSON] виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка нарахована за період з 02.04.2017 по 02.04.2020 та становить 276188,41 грн. Разом з тим, як вбачається з рішення апеляційного суду від 13.11.2011, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 скасовано в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до [PERSON] . Таким чином, у зазначеній частині судове рішення втратило законну силу, а отже [PERSON] не набув статусу належного відповідача та сторони у відповідному зобов`язанні в межах цієї справи. Відповідно, відсутні правові підстави вважати його боржником за спірними правовідносинами. З огляду на викладене, звернення позивача до суду з вимогою про стягнення 3 % річних з [PERSON] є безпідставним, таким, що не ґрунтується на чинному судовому рішенні та не підтверджене належними і допустимими доказами. Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до органів виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 по справі №2-1765/10 після заміни сторони стягувача. Так само матеріали справи не містять доказів отримання позивачем по справі №2-1765/10 виконавчого листа - документу, який видається судом позивачу для примусового виконання рішення суду після набрання ним законної сили. На час звернення до суду з цим позовом позивачем доказів перебування виконавчого листа №2-1765/10, який мав бути виданий Вінницьким міським судом на виконанні не надано, що є його процесуальним обов`язком. Наводячи розрахунок 3% річних, позивач покликається на те, що заборгованість відповідачів за кредитним договором на даний час становить 3063874,85 грн. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування саме такого розміру заборгованості позивачем не подано. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку 3% річних. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладає судові витрати на останнього. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed