Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

17 березня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Контроль-сервіс", місце знаходження: м.Дніпро, вул.Пастера, 10, кімната 24/2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, коштів за відрядження, середньої заробітної плати за час затримки при звільненні та стягнення моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] , [INFO] являється пенсіонером інвалідом 2 групи, безтерміново. З 2006 року він працював на підприємстві ТОВ Контроль-Сервіс та володів частково в статутному капіталі ТОВ Контоль-Сервіс у розмірі 1 % . Наказом ТОВ Контроль-Сервіс № 111/к Про припинення трудового договору ( контракту) від 27 грудня 2024 року [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно-ревізійної групи №1, за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Однак ТОВ Контроль-Сервіс при звільненні так і не провів з [PERSON] остаточний розрахунок та не виплатив нараховану йому заробітну плату в тому числі компенсаційні виплати за невикористану відпустку та виплати пов`язані з відрядженням. 02.01.2025 року ТОВ Контроль-Сервіс надало довідку про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. З якої вбачається, що заробітна плата [PERSON] на яку нараховано єдиний внесок та /або страхові внески складає за вересень 2024 року - 27329,19 грн, жовтень 2024 року - 27329,19 грн, листопад 2024 року - 27329,19 грн, грудень 2024 року - 115272,69 грн. Згідно виписки по картковому рахунку № [NUMBER] відкритому в АТ Ощадбанк на ім`я [PERSON] станом на 27.02.2025 року підприємство ТОВ Контроль-Сервіс останній раз перерахувало на рахунок позивача заробітну плату 10.10.2024 року - безготівкове зарахування на рахунок зарплати за 2 пол. 09.2024 року у розмірі - 9072,63 грн та 24.10.2024 року безготівкове зарахування на рахунок заплати за 1 пол 09.2024 року у розмірі 10476,19 грн. Таким чином орієнтовний розрахунок заборгованості по заробітній платі складає: за вересень 7780,37 грн ( 9072,63 грн +10476,19 грн - 27329,19 грн=7780,37 грн), за жовтень 27329,19 грн , за листопад 27329,19 грн, за грудень 115272,69 грн, а всього 177711,44 грн. Крім того ТОВ Контроль-Сервіс не виплатило [PERSON] кошти, які понесені у зв`язку з відрядженням. Так в період з 07.10.2024 року по 15.10.2024 року він перебував у відрядженні в м. Чернівці і витратив кошти на проживання у розмірі 5300 грн, згідно копії рахунку №933 від 07.10.2024 року і квитанції від 07.10.2024 року ( період проживання з 07.10.2024 оку по 08.10.2024 року) на суму 750 грн, копія рахунку-квитанції від 15.10.2024 року і квитанцій ( період проживання з 08.10.2024 року по 15.10.2024 року) на суму 4550,00 грн. В період з 15.10.2024 року по 25.10.2024 року [PERSON] перебував у відрядженні в Івано-Франківській області і витратив кошти на проживання у розмірі 7200 грн ,згідно копії рахунку №50 від 22.10.2024 року і квитанцій ( період проживання з 15.10.2024 року по 25.10.2024 року) на суму 7200 грн. В період з 01.11.2024 року по 13.11.2024 року перебував у відрядженні в м. Рівне та м. Ковель і витратив кошти на проживання у розмірі 8900 грн, згідно копії рахунку від 01.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 01.11.2024 по 02.11.2024 року) на суму 800 грн ,копії рахунку № 2236 від 02.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 02.11.2024 року по 05.11.2024 року) на суму 2100 грн ,копії рахунку №2262 від 05.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 05.11.2024 р. по 08.11.2024 р.) на суму 2100 грн ,копії рахунку № 2286 від 08.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 08.11.2024 р. по 09.11.2024 р.) на суму 700 грн, копії рахунку №926 від 09.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 09.11.2024 р. по 13.11.2024 р. ) на суму 3200 грн. В період з 13.11.2024 р. по 25.11.2024 року перебував у відрядженні в м. Луцьк та м. Львів і витратив кошти на проживання у розмірі 8965,00 грн , згідно копії рахунку №10 від 13.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 13.11.2024 року по 15.11.2024 року ) на суму 1500 грн, копії рахунку №1001 від 15.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 15.11.2024 року по 18.11.2024 року) на суму 2400 грн, копії рахунку №1003 від 18.11.2024 року і квитанції (період проживання з 18.11.2024 р по 19.11.2024 р.) на суму 800 грн, копії рахунку-фактури №2930 від 21.11.2024 року і квитанцій ( період проживання з 19.11.2024 року по 22.11.2024 року) на суму 2100 грн ,копії рахунку-фактури №2936 від 23.11.2024 року і квитанцій (період проживання з 22.11.2024 року по 24.11.2024 року) на суму 1400 грн, копія рахунку від 24.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 24.11.2024 року по 25.11.2024 р.) Таким чином у ТОВ Контроль Сервіс перед [PERSON] виникла заборгованість по відрядженню у розмірі 30365 грн . З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з питанням про виплату йому нараховану, але не виплачену заробітну плату ,в тому числі компенсацію за невикористану відпустку та виплатити пов`язані з відрядженням. На що отримав лист з відповіддю у якому відповідач посилається на те, що відсутні кошти для виплати належної заробітної плати . Згідно довідки ТОВ Контроль Сервіс про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 02.01.2025 року заробітна плата [PERSON] на яку нараховано єдиний внесок та/або страхові внески за останні два місці роботи склала 27329,19 грн на місяць. Для розрахунку два повні календарні місяці, а саме листопад 2024 року та жовтень 2024 року . З 01.10.2024 року по 30.11.2024 року було 44 робочих дні, отже суму двох розмірів посадового окладу ( 54658,38 грн) необхідно поділити на суму робочих днів ( 44 робочі дні ). Тобто розмір компенсації за один день затримки виплати заробітної плати ( 54658,38/44)=1242,33 грн /1 робочий день вимушеної затримки. Для визначення середнього заробітку за весь період затримки виплати заробітної плати здійснено розрахунок з 28.12.2024 року ( наступний день за звільненням відповідно до ст.241-1 КЗпП України) по 13.03.2025 року ( день подачі позовної заяви до суду). Таким чином середній заробіток за весь період затримки виплати заробітної плати за 54 дні складає 67080,42 грн ( грудень 2 робочі дні, січень 23 робочі дні, лютий 20 робочих дні, березень 9 робочих дні = 54 робочих дні за весь період ), 54 *1242,23 грн=67080,42 грн. Крім цього протиправними діями ТОВ Контроль Сервіс [PERSON] завдана моральна шкода, яку він оцінює у суму 50 000 грн. Враховуючи вищевикладене позивач змушений звернутися з позовом до суду та просить стягнути з ТОВ Контроль Сервіс на його користь нараховану ,але не виплачену заробітну плату в розмірі 177711,44 грн, кошти за відрядження у розмірі 30365,00 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку з 28.12.2024 року по 13.03.2025 року у розмірі 67080,20 грн та за кожний наступний день затримки розрахунку нараховувати по 1242,23 грн до дня ухвалення судового рішення та моральну шкоду у сумі 50 000 грн. Ухвалою суду 20 серпня 2025 року суддею Должко С.Р. відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження ( а.с.55-57). 15.04.2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов в якому представник зазначає, що [PERSON] знаходився в трудових відносинах з відповідачем з 01.03.2006 р. по 27.12.2024 р.; 27.12.2024 р. позивач був звільнений з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1, ст. 36 Кодексу законів про працю України; на дату звільнення відповідач не виплатив позивачу частину заробітної плати за вересень 2024 р., жовтень, листопад і грудень 2024 р.; на дату звільнення Відповідач не виплатив Позивачу компенсацію за витрачені позивачем кошти у відрядженні в сумі 30 365,00 грн. Відповідач заперечує про наявність заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 177711,44 грн. За даними бухгалтерського обліку заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 144 283, 79 грн, що підтверджується довідкою № 1004/К-1 від 10.04.2025 року. Таким чином відповідач визнає позовні вимоги позивача в частині щодо виплати компенсації за витрачені позивачем кошти у відрядженні в сумі 30365,00 грн та щодо заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 144283, 79 грн. Крім того відповідач вважає законними і обгрунтованими вимоги позивача про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення, але не більш ніж як за шість місяців як це передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України. Відповідач в повному обсязі не визнає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн ,оскільки позивачем не надано обгрунтування про визначення розміру моральної шкоди саме в такій сумі. Крім цього зазначив, що незважаючи на визнання відповідачем частини позовних вимог на даний час відповідач не може їх виконати, оскільки у відповідача на єдиному банківському рахунку відсутні грошові кошти в розмірі достатньому для погашення заборгованості перед позивачем. З січня 2025 року у ТОВ Контроль Сервіс працює лише директор. У зв`язку з тим. що у підприємства відсутні надходження грошових коштів директор з 03.02.2025 року по теперішній час знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати. З метою отримання грошових коштів відповідачем наприкінці січня були надіслані претензії дебіторам відповідача. Грошові кошти що повинні надійти на банківський рахунок відповідача планується використати на погашення заборгованості відповідача по заробітній платі. В тому числі і на погашення заборгованості перед позивачем. Але на даний час жоден з божників відповідача не погасив свою заборгованість перед відповідачем, а подати позовні заяви до боржників відповідач не має можливості ,оскільки у відповідача відсутні грошові кошти щоб сплачувати судовий збір для подачу позовів до господарських судів. Просить справу розглянути без участі представника ТОВ Контроль Сервіс. При ухваленні рішення про стягнення з ТОВ Контроль Сервіс на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі, компенсації витрат на відрядження ,а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення , визначити порядок виконання цього рішення шляхом надання відстрочки виконання рішення суду строком на шість місяців ( а.с.64-67). 25.04.2025 року від представника позивача [PERSON] адвоката Євграфової О.О. надійшла відповідь на відзив в якій представник посилається на те, що заперечення представника відповідача з приводу розрахунку суми позовних вимог є обгрунтованими, оскільки [PERSON] було самостійно проведено розрахунок позовних вимог відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року у розмірі 177 711, 44 грн. та надано його до суду в якості доказу. Згідно з п. 3 розділу ІІІ Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Дохід з джерелом їх походження з України-будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника Податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової(моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Таким чином, податки і збори із сум, стягнених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із стягнених сум податків та зборів, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми, зазначені у ньому, зменшуються на суму податків і зборів. Оскільки податковим агентом у конкретному випадку є саме роботодавець. Розрахунок позовних вимог проведено на основі сум заробітної плати без урахування сум податків, зборів та обов`язкових платежів у розмірі 177 711, 44 грн. Відповідач надає в додаток до відзиву на позовну заяву довідку від 10 квітня 2025 року за № 1004/К-1, в якій зазначається, що за даними бухгалтерського обліку заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 144 283, 79 грн. Разом з тим, з інформації, вказаній у довідці, вбачається про те, що з нарахованої заборгованості бухгалтерією підприємства вже утримано податки. Таким чином, вважаю, що для правильного вирішення спору з відповідача має бути стягнуто саме суму без утримання податків, тобто 177 711, 44 грн., з яких він при виконанні рішення самостійно утримає податки та збори, і, відповідно, вказана сума зменшиться до тієї, яка вказується відповідачем у відзиві на позовну заяву та визнається ним. Натомість, зазначення іншої суми призведе до необґрунтованого зменшення заборгованості Відповідача перед Позивачем, оскільки із суми заборгованості буде утримано податки. Неправомірними діями Відповідача [PERSON] завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу невиплати його заробітної плати протягом значного проміжку часу. Він відчував сильні хвилювання і розчарування з приводу несправедливого ставлення до нього як до працівника. Йому було гірко усвідомлювати той факт що незважаючи на те, що він працював на підприємстві майже 20 років, його роботодавець неочікувано та грубо порушив його права, що потягло за собою позбавлення його значної частини заробітку та похитнуло його фінансове становище. [PERSON] щоденно відсуваючи тривогу ,переживав потужне нервове потрясіння ,відчував сильні хвилювання ,розчарування ,біль та жаль з приводу чого що він зовсім не має коштів для того ,аби забезпечити гідне існування собі та своїй сім`ї ,та ще й в умовах невизначеності під час воєнного стану у нашій країні. Його переживання та негативні емоції ,душевні страждання внаслідок порушення його звичного способу життя ,потягли за собою безліч незручностей, з якими доводиться стикатись щодня, що призводить до нервозності, підвищеної дратівливості ,втрати відчуття захищеності ,необхідності докладання додаткових зусиль для нормалізації свого психологічного стану.. Такі обставини призвели до сильного стресу та у зв`язку із значним погіршенням його стану здоров`я ,він був вимушений проходити стаціонарне лікування та понести витрати ще у зв`язку і з проходженням такого лікування. Наразі він будучи інвалідом 2 групи ,не має можливості оплачувати комунальні послуги ,нормально харчуватись та утримувати свою родину ,а також продовжувати лікуватись належним чином, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 50000 грн. Крім того відповідач посилається на відсутність у нього коштів на виплату заробітної плати внаслідок того ,що із ним не розрахувались його контрагенти та просить відстрочку виконання рішення на 6 місяців ,з чим сторона позивача категорично не погоджується, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП Відповідач навмисно вводить суд в оману та зловживає своїми процесуальними правами ,маючи на меті таким чином відтермінувати виконання законного ,обгрунтованого і мотивованого рішення, а тому просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі та стягнути 10000 грн витрат на правову допомогу ( а.с.127-129). Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.10.2025 року № 2075/0/15-25 [PERSON] звільнено з посади судді Зіньківського районного суду Полтавської області на підставі п.3 ч.6 ст.126 Конституції України. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області від 10.10.2025 року дану справу передано на розгляд судді Ситник О.В. Ухвалою суду від 17.11.2025 року прийнято до провадження вищевказану цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження ( а.с.188). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Євграфова О.О. не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності ,позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ Контроль-Сервіс не з`явився, надіслав до суду відзив, який приєднано до матеріалів справи ,позовні вимоги визнав частково, а саме суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати , але в розмірі 144 283 гривень , 79 копійок , кошти за відрядження у сумі 30365,00 грн визнає повністю ,середній заробіток за період затримки розрахунку визнає частково обмежившись 6 місяцями ,згідно внесених змін до ст.117 КЗпП України ,в задоволенні моральної шкоди просить відмовити та відстрочити виконання рішення суду строком на 6 місяців. Суд дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] [INFO] (а.с.13) ,який є особою з інвалідністю 2 групи ,що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] ( а.с.15). Згідно копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] з 28.02.2006 року почав працювати на підприємстві ТОВ Контроль-Сервіс ( а.с.17-20). Відповідно до копії наказу № 111/к від 27.12.2024 року [PERSON] припинено трудовий договір (контракт) ( а.с.21). Відповідно до заяви [PERSON] ,останній звертався до ТОВ Контроль-Сервіс невідкладно виплатити йому нараховану ,але не виплачену заробітну плату ,в тому числі компенсацію за невикористану відпустку та виплати пов`язані з відрядженням ,надати довідку про наявність заборгованості по заробітній платі із зазначенням періоду та розміру заборгованості ,довідку про середньомісячну заробітну плату ,копію трудового договору (контракту) ,копію статуту (а.с.27-28). Згідно відповіді ТОВ Контроль-Сервіс від 19.02.2025 року вбачається, що на дату звернення на рахунках товариства коштів немає ,контрагенти-клієнти ТОВ Контроль- Сервіс не розрахувалися із нашим товариством, що зумовило негативні наслідки у вигляді затримки виплат заробітної плати ,крім цього ТОВ Контроль-Сервіс вживає усі можливі заходи направлені на ліквідацію заборгованості ,що утворилась [PERSON] ,як працівника товариства ,у тому числі веде претензійну роботу ,а також вивчає можливість стягнення заборгованості у судовому порядку та має непохитний намір здійснити погашення заборгованості перед працівниками ( а.с.72-126). Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст.1Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно -ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Що стосується позовних вимог про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в розмірі 177 711,44 грн ,то суд виходить з наступного: У статті 93 КЗпП України надано визначення заробітної платні - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Статтею 233 КЗпП України встановлений строк звернення з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Одночасно з тим, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 КЗпП втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (з 11.12.2025 року). Конституційний Суд України зазначає, що критерієм відповідності строку звернення працівника до суду вимогам Конституції України є його розумність; розумним визнають строк, який є достатнім для подання позову за звичайних життєвих обставин, не створює надмірних труднощів для працівника й застосовується передбачувано та однаково. Водночас оцінка розумності такого строку не може ґрунтуватися на гіпотетичних випадках незнання закону; вирішальним є те, чи забезпечує строк реальну можливість реалізувати право у звичайних умовах. Водночас Конституційний Суд України звертає увагу, що введення воєнного стану в Україні об`єктивно створює умови, які не можна вважати звичайними. Законодавець, установлюючи строки звернення працівника до суду, має враховувати надзвичайний характер правового режиму воєнного стану та пов`язані з ним об`єктивні перешкоди в доступі до правосуддя. Право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції України), є гарантією мінімального рівня оплати праці, тоді як право на своєчасне одержання винагороди за працю (частина сьома статті 43 Основного Закону України) - гарантією реалізації цього права (виплата всіх належних сум у визначені строки); разом ці гарантії формують єдиний конституційний стандарт захисту, що охоплює і рівень, і своєчасність одержання винагороди за працю. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до частин шостої, сьомої статті 10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 07.08.2024 у справі № 616/458/21, рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положення нормативно-правового акта за підставою, що такий акт не відповідає Конституції України, підлягають врахуванню при вирішенні справи судом незалежно від моменту виникнення спірних правовідносин або його ухвалення після прийняття оскарженого (оскаржених) судового рішення. Як було встановлено в судовому засіданні наказом ТОВ Контроль-Сервіс № 111/к припинено трудовий договір ( контракту) від 27 грудня 2024 року [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно-ревізійної групи №1,за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно довідки ТОВ Контроль-Сервіс від 02.01.2025 року про заробітну плату вбачається, що заробітна плата [PERSON] на яку нараховано єдиний внесок та /або страхові внески склали за вересень - 27329,19 грн, жовтень - 27329,19 грн, листопад - 27329,19 грн, грудень - 115272,69 грн. Згідно виписки по картковому рахунку № [NUMBER] відкритому в АТ Ощадбанк на ім`я [PERSON] станом на 27.02.2025 року підприємство ТОВ Контроль-Сервіс останній раз перерахувало на рахунок позивача заробітну плату 10.10.2024 року безготівкове зарахування на рахунок зарплати за 2 пол. 09.2024 року у розмірі 9072,63 грн та 24.10.2024 року безготівкове зарахування на рахунок зарплати за 1 пол 09.2024 року у розмірі 10476,19 грн. Таким чином орієнтовний розрахунок заборгованості по заробітній платі складає: за вересень 7780,37 грн ( 9072,63 грн +10476,19 грн-27329,19 грн=7780,37 грн), за жовтень 27329,19 грн ,за листопад 27329,19 грн, за грудень 115272,69 грн, а всього 177 711,44 грн. Відповідно до Податкового кодексу податки і збори із сум стягнутих за рішенням суду , підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно , відрахуванню із стягнених сум податків та зборів , внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми , зазначені у ньому зменшуються на суму податків і зборів , тому суд приходить до переконання що із відповідача як роботодавця потрібно стягти на користь позивача суму без утримання податків , а саме 177 711 гривень 44 копійки . Отже відповідач свої зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати при звільненні не виконав, чим порушив взяті на себе зобов`язання, в результаті чого утворилась заборгованість, що не заперечує і сам представник відповідача, відтак суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому в цій частині підлягають задоволенню повністю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення коштів на відрядження у розмірі 30365 грн. 00коп ,то суд зазначає, що дійсно в період з 07.10.2024 року по 15.10.2024 року він перебував у відрядженні в м. Чернівці і витратив кошти на проживання у розмірі 5300 грн, згідно копії рахунку №933 від 07.10.2024 року і квитанції від 07.10.2024 року ( період проживання з 07.10.2024 року по 08.10.2024 року) на суму 750 грн, копія рахунку-квитанції від 15.10.2024 року і квитанцій ( період проживання з 08.10.2024 року по 15.10.2024 року) на суму 4550,00 грн. В період з 15.10.2024 року по 25.10.2024 року [PERSON] перебував у відрядженні в Івано-Франківській області і витратив кошти на проживання у розмірі 7200 грн ,згідно копії рахунку №50 від 22.10.2024 року і квитанцій ( період проживання з 15.10.2024 року по 25.10.2024 року) на суму 7200 грн. В період з 01.11.2024 року по 13.11.2024 року перебував у відрядженні в м. Рівне та м. Ковель і витратив кошти на проживання у розмірі 8900 грн, згідно копії рахунку від 01.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 01.11.2024 по 02.11.2024 року) на суму 800 грн ,копії рахунку № 2236 від 02.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 02.11.2024 року по 05.11.2024 року) на сум 2100 грн ,копії рахунку №2262 від 05.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 05.11.2024 р. по 08.11.2024 р.) на суму 2100 грн ,копії рахунку № 2286 від 08.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 08.11.2024 р. по 09.11.2024 р.) на суму 700 грн, копії рахунку №926 від 09.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 09.11.2024 р. по 13.11.2024 р. ) на суму 3200 грн. В період з 13.11.2024 р. по 25.11.2024 року перебував у відрядженні в м. Луцьк та м. Львів і витратив кошти на проживання у розмірі 8965,00 грн ,згідно копії рахунку №10 від 13.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 13.11.2024 року по 15.11.2024 року ) на суму 1500 грн, копії рахунку №1001 від 15.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 15.11.2024 року по 18.11.2024 року) на суму 2400 грн, копії рахунку №1003 від 18.11.2024 року і квитанції (період проживання з 18.11.2024 р по 19.11.2024 р.) на суму 800 грн, копії рахунку-фактури №2930 від 21.11.2024 року і квитанцій ( період проживання з 19.11.2024 року по 22.11.2024 року) на суму 2100 грн, копії рахунку-фактури №2936 від 23.11.2024 року і квитанцій (період проживання з 22.11.2024 року по 24.11.2024 року) на суму 1400 грн, копія рахунку від 24.11.2024 року і квитанції ( період проживання з 24.11.2024 року по 25.11.2024 р.). Таким чином у ТОВ Контроль Сервіс перед [PERSON] виникла заборгованість по відрядженню у розмірі 30365 грн . Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зіст. 121 КЗпП України, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Аналогічна норма міститься у п.4 розділу І п.11 розділу IIІ інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон», за змістом якої, підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток. Відрядженому працівникові перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку. У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи). Відповідно до п.п.170.9.3, 170.0 ст.170 Податкового кодексу України дія цього пункту (п.170.9ст.170 ПК України) поширюється також на витрати, пов`язані з відрядженням чи виконанням деяких цивільно-правових дій, що були оплачені з використанням корпоративних платіжних карток, дорожніх, банківських або іменних чеків, інших платіжних документів. Відповідно до п. «а» п.п.170.9.3п.170.9ст.170 ПК України, у разі якщо під час службових відряджень відряджена особа - платник податку отримав готівку з застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Форма звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, затверджена Наказом Міністерства фінансів України 28/09/2015 № 841. Згідно п.п.170.9.1. п.170.9ст.170 ПК України, податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме: на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом. Відповідно до п.п.170.9.2. п.170.9ст.170 ПК України, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: а)завершує таке відрядження; б)завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту. Як було встановлено під час розгляду справи [PERSON] дійсно перебував у відрядженні з 07.10.2024 року по 15.10.2024 року ,з 15.10.2024 року по 25.10.2024 року з 01.11.2024 року по 13.11.2024 року ,з 13.11.2024 року по 25.11.2024 року ,що підтверджується матеріалами справи ( а.с.33-52), та витратив кошти на відрядження у загальній сумі 30365,00 грн . Враховуючи вищевикладене, що дійсно позивач перебував у відрядженні, витратив кошти на відрядження у загальній сумі 30365,00 грн , не отримав від відповідача витрачені ним кошти ,представник відповідача погоджується з зазначеною сумою, визнав позовні вимоги в цій частині, а тому їх слід задоволити. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 28.12.2024 року по 13.03.2025 року у розмірі 67080 грн 42 коп та за кожен наступний день затримки розрахунку нараховувати по 1242 грн 23 коп до дня ухвалення судового рішення, то слід зазначити: Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, обов`язком роботодавця є проведення розрахунку з працівником. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом N 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі N 761/9584/15-ц дійшла висновку, що "виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України". Згідно правових висновків Великої палати Верховного Суду викладених у постанові від 08.10.2025 року у справі N 489/607/23, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом N 2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100 (далі - Порядок N 100). Згідно форми ОК-5 слідує, що заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували місяцю звільнення, тобто листопад 2024 року та жовтень 2024 року в яких було 44 робочих дні ,отже сума двох розмірів посадового окладу складає 54658 грн 38 коп ,яку необхідно поділити на суму робочих днів за жовтень та листопад місяць ( 44 робочі дні) = 1242 грн 23 коп один робочий день вимушеної затримки. Тобто затримка розрахунку при звільненні в позивача настала на наступний день після звільнення, тобто з 28.12.2024 року ,а починаючи з 19 липня 2022 року запроваджена нова редакція ст. 117 КЗпП України та включає обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями. Виходячи з викладеного, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з часу звільнення з 28.02.2024 року по 28.06.2025 року виходячи з розрахунку ,а саме у грудні 2024 року [PERSON] мав 2 робочих дні, у січні 2025 року 23 робочих дні, у лютому 2025 року 20 робочих дні ,у березні 2025 року 21 робочий день, у квітні 2025 року 22 робочих дні, у травні 2024 року 22 робочих дні , у червні 2025 року 20 робочих дні ( по 28.06.2025р.) ,що всього складає за шість місяців 130 робочих дні ( 130 робочих днів за шість місяців *1242 грн 23 коп (один робочий день) = 161489 грн 90 коп (розрахунок зроблений відповідно до прикладу визначеного в постанові ВП ВС від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток з дня звільнення по день винесення рішення суду, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто по 28.06.2025 року і підлягає стягненню з відповідача у сумі 161 489,90 грн. Що стосується позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення 50000 грн моральної шкоди ,то суд виходить з наступного: Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Оскільки [PERSON] працював на підприємстві близько 20 років і згідно наказу №111/к від 27.12.2024 року був звільнений з роботи та при звільненні не отримав розрахунку згідно вимог законодавства ,зазнав переживань ,не міг забезпечити гідне існування собі та своїй сім`ї ,але враховуючи те, що [PERSON] був звільнений з роботи 27.12.2024 року, а 03.01.2025 року йому розпочато виплату допомоги по безробіттю згідно ч.1 ст.23 ЗУ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття ,що підтверджується записом №6 трудової книжки ( а.с.20) ,тобто фактично він перебував без зайнятості 6 днів ,крім цього [PERSON] володіє часткою у статутному капіталі ТОВ Контроль- Сервіс у розмірі 1% і йому відомі обставини, що у відповідача відсутні грошові кошти для погашення заборгованості заробітної плати ,крім цього підприємством вжито заходів щодо надіслання претензії дебіторам відповідача і у разі надходження грошових коштів на банківських рахунок відповідача вони будуть використані на погашення заборгованості перед позивачем ,але суд враховує і глибину фізичних та душевних страждань [PERSON] , які не призвели до погіршення його здібностей чи позбавлення його можливості їх реалізації, виходячи з розумності і справедливості, вважає що позовні вимоги в частині моральної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 10000 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43,49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Відповідно до ч. 2ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Що стосується витрат на правову допомогу то, суд зазначає наступне: Згідно з п.9 ч.1 ст.1 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1ч.3ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2-3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При зверненні з позовом позивачем було заявлено про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Євграфовою О.О. укладено договір про надання юридичної допомоги від 10.03.2025 року ,вартість послуг становить 10000 грн, що підтверджується квитанцією б/н від 10.03.2025 року ( а.с.132), та актом виконаних робіт, розрахунком витрат ( а.с.130-133). Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. що відповідає критерію об`єктивності та буде співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір за кожну позовну вимогу у загальній сумі 5814,41 грн підлягає до стягнення з відповідача на користь держави. Крім цього відповідач, у відзиві на позов порушує перед судом питання про відстрочення виконання рішення суду, з огляду на відсутність можливості сплатити її через відсутність коштів на підприємстві, вжиття заходів щодо погашення дебіторської заборгованості перед підприємством, про що надав претензії, скеровані до контрагентів підприємства відповідача щодо погашення дебіторської заборгованості. Відповідно до ст. 267 ЦПК України, суд який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Суд вирішуючи питання щодо наявності підстав для відстрочення судового рішення строком на 6 місяців виходить з наступного. Так, норми трудового законодавства (зокрема, ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці», ч.5 ст.97 КЗпП України) свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Отже, виплата заробітної плати працівнику це обов`язок роботодавця. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Суд, вирішуючи питання щодо відстрочки виконання рішення виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому, при цьому наявність підстав для його відтермінування має бути доведена відповідачем. Надання строку для відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника. Суд бере до уваги те, що надання доказів вжиття підприємством претензійної роботи з погашення дебіторської заборгованості підприємства не є належним доказом неспроможності підприємства відповідача здійснити виплату заборгованості із заробітної плати позивачу, за виконану роботу, яка не працевлаштована, перебуває на обліку як безробітна в Полтавській філії Полтавського обласного центру занятості. Оскільки заробітна плата є основним засобом до існування позивача, необхідним для забезпечення її життя, а отже має пріоритетний характер виплат, в задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення суду строком на 6 місяців слід відмовити. На підставі викладено,

Outcome: approved