Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

позивач ТОВ «Споживчий Центр» через представника за довіреністю Шабатин Н.А. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 28 900 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 04 січня 2025 року між сторонами укладено Кредитний договір (оферти) №04.01.2025-100002498, згідно якого відповідач отримав у позивача шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., строком на 140 днів (дата повернення кредиту -23.05.2025), зі сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 5% від суми кредиту (500 грн.), зі сплатою процентної ставки у розмірі 1% на день за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором відповідач не виконав, що призвело до виникнення у нього заборгованості перед позивачем на загальну суму 28 900,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 10000 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 11900 грн., комісії 500 грн., додаткова комісія 1500 грн., а також неустойки в сумі 5000 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачує вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 02.10.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача за довіреністю Шабатин Н.А. в судове засідання не з`явилася, а в позовній заяві просила проводити розгляд справи без участі представника позивача та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши заяву від 10.03.2026, у якій просить розглядати справу без його участі, на підстві наявних матеріалів, із позовними вимогами не погоджується та заперечує проти їх задоволення. Крім того, згідно заяв [PERSON] від 19.12.2025, від 03.02.2026, останній наполягає на тому, що його банківська картка була викрадена та незаконно використана третіми особами для отримання кредиту ТОВ «Споживчий Центр», на підтвердження чого ним долучено до матеріалів справи: витяг із ЄРДР від 16.01.2026, виписку ПАТ КБ «ПриватБанк», вирок від 12.11.2025. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що представник позивача в обгрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що 04 січня 2025 року між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір (оферти) №04.01.2025-100002498, згідно якого відповідач отримав у позивача шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., строком на 140 днів (дата повернення кредиту - 23.05.2025), зі сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 5% від суми кредиту (500 грн.), зі сплатою процентної ставки у розмірі 1% на день за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Крім того, позовна заява містить покликання на те, що вищевказаний кредитний договір укладений між сторонами шляхом підписання відповідачем [PERSON] своїм електронним підписом таких документів: Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), Заявки на отримання кредиту (кредитної лінії), Інформаційного повідомлення позичальника [PERSON] , наклавши на них одноразовий ідентифікатор «E275», шляхом підтвердження відповідачем 04.01.2025 року о 20:57 год. за допомогою СМС через власний номер телефону [NUMBER] . Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Тотожні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). При цьому, представник позивача покликається у позовній заяві на те, що відповідачем [PERSON] було використано одноразовий ідентифікатор «E275» для підписання Кредитного договору №04.01.2025-100002498 від 04.01.2025 року. Однак, як убачається із матеріалів справи, що вищевказані обставини позовної заяви ТОВ «Споживчий Центр» спростовуються вироком Галицького районного суду міста Львова від 12.11.2025 року в справі №461/3418/25, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду від 28.01.2026 року, зокрема, що банківська картка відповідача [PERSON] була викрадена та незаконно використана третіми особами для отримання кредиту ТОВ «Споживчий Центр». Зокрема, згідно вищевказаного вироку Галицького районного суду м. Львова від 12.11.2025 року в справі №461/3418/25, який набрав законної сили 28.01.2026, встановлено, що неповнолітній [PERSON] , діючи за попередньою змовою з [PERSON] , маючи спільний умисел на заволодіння чужим майном, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, діючи умисно, використовуючи мобільний телефон потерпілого [PERSON] , а саме: мобільний телефон марки «Meizu» моделі «M5c», з сім-карткою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» [NUMBER] , що являється фінансовим номером до інтернет-банкінгу АТ КБ «ПриватБанк» потерпілого [PERSON] , розраховуючи, що їхні злочинні дії не будуть виявлені, усвідомлюючи настання наслідків за вчинювані ними протиправні дії, розуміючись на тонкощах банківської системи, зокрема, щодо надання послуг клієнтам АТ КБ «ПриватБанк», без дозволу власника, видаючи себе за клієнта банку [PERSON] , здійснили вхід до його облікового запису у мобільному додатку «Приват-24», що був установлений на вище вказаний мобільний телефон, авторські права на який належать АТ КБ «ПриватБанк», в результаті чого 04.01.2025 точний час досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 20:57 год, повторно отримали повний доступ до банківських рахунків [PERSON] , відкритих у АТ КБ «ПриватБанк», створили заявку до фінансової установи ТзОВ «Споживчий центр», при цьому зібравши та використавши персональні дані [PERSON] , а саме: його ідентифікаційний код ( [NUMBER] ); паспортні дані, місце проживання, абонентський номер телефону для отримання грошових коштів шляхом підписання кредитного договору на суму 10 000 грн, що призвело до несанкціонованого втручання в роботу автоматизованих систем, витоку інформації та спотворення процесу обробки інформації, що відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» є банківською таємницею. Крім цього, 04.01.2025 точний час досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 20:57 год, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, неповнолітній [PERSON] , за попередньою змовою з [PERSON] , умисно, повторно в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини», ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», ст.ст. 11, 21 Закону України «Про інформацію», з метою протиправного збагачення, використовуючи мобільний телефон марки «Meizu» моделі «M5c», з сім-карткою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» [NUMBER] , з можливістю доступу до всесвітньої мережі Інтернет, без згоди та відома [PERSON] , створили заявку до фінансової установи ТзОВ «Споживчий центр», при цьому зібравши та використавши персональні дані [PERSON] , а саме: його ідентифікаційний код ( [NUMBER] ); паспортні дані, місце проживання, абонентський номер телефону, що стало підставою для отримання грошових коштів шляхом підписання кредитного договору на суму 10 000 грн. Крім цього, 04.01.2025 о 20:57 год, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, [PERSON] , діючи повторно, за попередньою змовою з неповнолітнім [PERSON] , з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом обману, та незаконних операцій з використанням мережі Інтернет та мобільного телефону марки «Meizu» моделі «M5c», з сім-карткою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» [NUMBER] , який належить [PERSON] , а також використовуючи зібрану ним конфіденційну інформацію про [PERSON] , ввівши працівників ТзОВ «Споживчий центр» в оману, через інформаційно - телекомунікаційну систему із використанням мобільного застосунку «ШвидкоГроші» або через веб-сайт з доменним ім`ям «https:// sgroshi.com.ua/ua/», уклав із вказаною фінансовою установою кредитний договір №04.01.2025-100002498 від 04.01.2025, на умовах повернення позики в кінці строку позики, від імені [PERSON] , відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» перерахувало позичальнику на зареєстрований перед підписанням договору банківський картковий рахунок № [NUMBER] , емітентом якого є АТ КБ «Приватбанк», грошову позику в сумі 10 000 грн. строком на 140 днів, якими вищевказані особи заволоділи за допомогою банкомату АТ КБ «Приватбанк», який розташований за адресою м. Львів, пр. Свободи, 49 достовірно знаючи пін-код до банківської картки потерпілого [PERSON] , який був зазначений у нотатках викраденого мобільного телефону та на праві власності належить потерпілому, використовуючи банківську картку емітовану в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] 04.01.2025 о 21:03 год зняли готівкові кошти у сумі 4000 грн., після чого 04.01.2025 о 21:08 год здійснили переказ грошових коштів у сумі 5 929, 65 грн на банківську картку емітовану в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] та 04.01.2025 о 21:08 год за допомогою банкомату АТ КБ «Приватбанк», який розташований за адресою м.Львів, пр. Свободи, 49, використовуючи банківську картку емітовану в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] зняли готівкові кошти у сумі 5 929, 65 грн, витративши їх на власні потреби, чим заподіяли ТзОВ «Споживчий центр» майнової шкоди на суму 10 000 грн. У відповідності до приписів частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Разом із тим, суд вважає, що доводи позовної заяви щодо укладення між сторонами по цій справі кредитного договору, підписання його саме відповідачем та отримання ним від позивача кредиту в сумі 10000 грн. не знайшли свого належного підтвердження у ході розгляду справи, оскільки таке мало місце поза волею відповідача [PERSON] , банківською картою якого протиправно заволоділи [PERSON] та [PERSON] , отримавши повний доступ до банківських рахунків [PERSON] , відкритих у АТ КБ «ПриватБанк», незаконно використавши їх для отримання спірного кредиту в ТОВ «Споживчий Центр», що підтверджується вироком Галицького районного суду м. Львова від 12.11.2025 року в справі №461/3418/25, який набрав законної сили 28.01.2026, що в силу приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Отже, суд приходить до переконання про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того, у відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи викладене,

Outcome: dismissed