Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Переверзев Іван Вікторович звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що сторони по справі 28.08.2004 року зареєстрували шлюб. На даний момент шлюб між сторонами не розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано будинок [ADDRESS] . Так, 13.05.2010 було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] придбала вищевказаний будинок, у якому позивач та відповідач проживали разом з дітьми. Також, як вбачається з доповнення до позовної заяви, поданої представником позивача 08.04.2025 року, під час шлюбу подружжям було придбано легковий автомобіль Subaru Legaсy, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з приписами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України). На підставі викладеного, просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку легкового автомобіля Subaru Legaсy, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2025 року цивільну справу № 208/2042/25 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 14.02.2025 року відкрито провадження у справі № 208/2042/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.10.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 04.03.2025 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Баглай Вікторією Євгенівною до суду було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи. Також, 17.03.2025 року Відповідачем [PERSON] на електронну пошту суду було надіслано заяву про перенесення слухання справи з метою надання часу для підготовки відзиву на позовну заяву. В подальшому, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи шляхом направленням судових викликів засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою її реєстрації, що в розумінні ч. 8 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, в судові засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. 06.02.2026 року в судовому засіданні представник позивача адвокат Переверзев І.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Зазначив, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 року. Під час сумісного шлюбу ними було придбано сумісне майно, яке складється із будинку за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль Subaru Legaсy, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . На даний момент шлюб між сторонами вже розірвано. Оскільки сторони в добровільноум порядку не дійшли згоди щодо вирішення спірних правовіднросин, просить суд позовні вимоги задовольнити та визнати за кожним із подружжя право власності на набуте спільне майно в рівних частинах, тобто по частці. Заслухавши думку учасника судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про одруження шлюб серія № [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 471. Шлюб між сторонами на момент розгляду справи розірвано, що слідує із наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, адвоката Переверзева І.В. та долученої копії рішення суду від 09.04.2025 року по справі № 207/5025/24 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу подружжя за спільні кошти було придбане нерухоме майно, а саме: - будинок під номером [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 30.05.2010 року серія ВМТ № 108853, зареєстрований в реєстрі за № 616. - автомобіля Subaru Legaсy, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу серія [NUMBER] , дата реєстрації 23.12.2019. Відповідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості дорожнього транспортного засобу Subaru Legaсy, 2016 року випуску вартість автомобіля складає 126 209 (сто двадцять шість тисяч двісті дев`ять) грн. 00 коп. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості будинку, загальною площею 159,2 кв.м, житловою площею 146,1 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] складає: 746 342 (сімсот сорок шість тисяч триста сорок дві) гри. 00 коп. Таким чином загальна вартість сумісного майна подружжя становить 872 551 (вісімсот сімдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 00 коп. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього н а час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Суд звертає увагу на те, що закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Спірне майно, яке просить поділити позивач, є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстровано право власності на майно, придбане ними воно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, з метою захисту цивільних прав та інтересів кожного з подружжя, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до платіжної квитанції № 2КАВ-2R7S-UT2E від 09.01.2025 року та квитанції № 5364-2613-1432-0520 від 07.04.2025 року за звернення до суду із даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3 954 грн 33 коп. Окрім того, судом при ухваленні судового рішенні було встанолено, що позивачем при подачу позовної заяви та доповненні своїх позовних вимог було не в повній мірі сплачено судовий збір, який на думку суду підлягає стягненню з позивача на користь держави. Так, відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості дорожнього транспортного засобу Subaru Legaсy, 2016 року випуску вартість автомобіля складає 126 209 (сто двадцять шість тисяч двісті дев`ять) грн. 00 коп. Розмір судового збору за дану вимогу, з урахуванням вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір" складає - 1009,67 грн, в той час відповідно до квитанції № 5364-2613-1432-0520 від 07.04.2025 року сплаченга сума судового збору склалає 968,96 грн. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості будинку, загальною площею 159,2 кв.м, житловою площею 146,1 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] складає: 746 342 (сімсот сорок шість тисяч триста сорок дві) гри. 00 коп. Розмір судового збору за дану вимогу, з урахуванням вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір" складає 5970,73 грн, в той час відповідно до платіжної квитанції № 2КАВ-2R7S-UT2E від 09.01.2025 року сплачена сума судового збору склалає - 2985,37 грн. Отже, за дві вимоги майнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 6 980 грн 40 коп. В той час, сплачена сума судового збору при звернненні до суду складає 3 954,33 грн. З урахуванням викладеного вбачається, що позивачем не доплачено судовий збір у розмірі 6980,4-3954,33= 3 026 грн 07 коп., яка й підлягає стягнгенню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved