Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-09 00:00:00

09.01.2026 заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт приналежності йому правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 12.03.1994 року видане органом приватизації Державним малим підприємством «Імпульс» та Технічний паспорт інвентарний номер 37 від 17.12.1993 року. В обґрунтування заяви вказує, що у свідоцтві про право власності на житло від 12.03.1994 року та технічному паспорті інвентарний номер 37 від 17.12.1993 року прізвище заявника вказано « [PERSON] » « [PERSON] », а в його паспорті серії [NUMBER] виданому Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області від 11.11.1996 року - « [PERSON] ». Написання прізвища « [PERSON] » « [PERSON] » замість « [PERSON] » виникло внаслідок перекладу з російської мови на українську. 13.01.2026 ухвалою судді Трускавецького міського суду Львівської області відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Заявник в судове засідання не з"явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, заяву підтримує, просить її задовольнити. Представник третьої особи - Чернігівської селищної військової адміністрації Бердянського району Запорізької області в судове засідання не з"явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України, визначено що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець села Богданівка Чернігівського району Запорізької області є власником об`єкта нерухомого майна в [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1994 року, яке видане згідно з Розпорядженням (наказом) №4. Рішенням №52 від 12.05.2009 року Виконавчого комітету Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області «Про упорядкування нумерації житлових будинків та не житлових будівель» в пункті 1 зазначено упорядкувати нумерацію житлових та не житлових будівель в [ADDRESS] . В додатку 1 вказано, що будинок [ADDRESS] належать [PERSON] . Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №81417263 від 20.10.2025 року заявнику було відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку із поданням неналежною особою. В свідоцтві про право власності на житло від 12.03.1994 року та технічному паспорті інвентарний номер 37 від 17.12.1993 року прізвище заявника вказано « [PERSON] » « [PERSON] », а в паспорті серії [NUMBER] виданому Чернігівським РВ УМВС України в Запорізькій області від 11.11.1996 року - « [PERSON] ». У картці платника податків від 06.02.2014 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи, прізвище заявника зазначене - « [PERSON] ». Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, територія села Богданівка перебуває під тимчасовою окупацією. З метою отримання компенсації за зруйноване житло, заявнику необхідно встановити факт належності йому правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1994 року. Написання прізвища « [PERSON] » « [PERSON] » замість « [PERSON] » виникло внаслідок перекладу з російської мови на українську. Відповідно до свідоцтва про народження від 15.07.1967 року серії [NUMBER] , запис №16, яке видавалось російською мовою, прізвище зазначено « [PERSON] ». На противагу цьому, відповідно до Актового запису про народження №16 прізвище заявника зазначено українською мовою « [PERSON] ». Усунення вказаної помилки можливо лише шляхом встановлення факту належності [PERSON] вказаного свідоцтва. Встановлення факту належності документу має юридичне значення для заявника, оскільки наявність належним чином оформлених правовстановлюючих документів дає можливість заявнику реалізувати свої права як власника майна. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по - батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.95 при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Даний факт має для заявника юридичне значення, іншим шляхом встановити його неможливо. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд приходить до переконання, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Outcome: approved